Tartalom:

Imaóra…………………………………….1. old. 
Délutáni istentisztelet (romániai)………. 8. old.
koratavaszi versek……………………….10. old
Délutáni istentisztelet (magyarországi)....16.. old

Vasárnapi imaóra

Könyörögjünk, hogy a nőtestvérek ma is készséges és hű tanúi legyenek a feltámadottnak!
Mt 28,5-10

5 Az angyal pedig megszólalván, monda az asszonyoknak: Ti ne féljetek; mert tudom, hogy a megfeszített Jézust keresitek. 6 Nincsen itt, mert feltámadott, a mint megmondotta volt. Jertek, lássátok a helyet, a hol feküdt vala az Úr. 7 És menjetek gyorsan és mondjátok meg az ő tanítványainak, hogy feltámadott a halálból; és ímé előttetek megy Galileába; ott meglátjátok őt, ímé megmondottam néktek. 8 És gyorsan eltávozván a sírtól félelemmel és nagy örömmel, futnak vala, hogy megmondják az ő tanítványainak.  9 Mikor pedig mennek vala, hogy megmondják az ő tanítványainak, ímé szembe jöve ő velök Jézus, mondván: Legyetek üdvözölve! Azok pedig hozzá járulván, megragadák az ő lábait, és leborulának előtte. 10 Akkor monda nékik Jézus: Ne féljetek; menjetek el, mondjátok meg az én atyámfiainak, hogy menjenek Galileába, és ott meglátnak engem. 

Mi a nő? 

A nő az Alkotó legszebb gondolata…
Csontból s szellemből gyúrt csodás alkotása. 
Égi szeretetből létrejött szelíd fény, 
Reménytelenségből lett örökös remény. 

Angyal… ki az égből érkezett a földre, 
Hogy itt a Teremtő munkatársa legyen, 
Ki az Ő számára e bús földi létben, 
Sok szenvedés között lényeket neveljen. 

Forrás… melyből gazdag életfolyam árad, 
S megtermékenyítő dús áradásával, 
Életparányokkal népesít be mindent 
Az anyaság által – az ég áldásával. 

Tárház… a szeretet kiapadhatatlan 
Mennyisége benne, mely alkalomra tárva: 
Adni, mindig adni, ezen égi kincsből 
Annak, ki hozzá jő, viszonzást sem várva. 

Könyv… melybe az ősi ige rejtett titkát
Írta be az Isten-áldó két kezével, 
Hogy ki olvassa, az íróra gondoljon, 
S annak nevét áldja, minden érzetével. 

Templom… hol oltárkép a hatalmas Isten, 
Jóságos Teremtőnk, áldott Gondviselőnk. 
Tőle kapja mindig időről–időre, 
A szükséges ösztönt és a hősi erőt. 

Ajándék… az Isten kedves ajándéka. 
Minden széppel s jóval felékesítette, 
Az embernek adta, akit úgy szeretett,
Semmi áldozatot sem sajnált érette.

Segítőtárs… bajban, nehéz küzdelemben. 
Mindenütt, mindenben, szelíd csendességben. 
Áldozatként égve, tiszta szeretetben, 
Önfeláldozásban, igazi hűségben. 

Ez a nő lényege! Ez a hivatása!
Fontos szolgálatra Istentől hivatott,
Nem játékszernek, sem apró dísztárgynak, 
Isten kegyelméből munkára adatott. 
 Bányai Ferencné    (Balogh Debóra füzetéből, Kolozsvár)

Húsvét hajnalán      

Alig várták, hogy jöjjön a reggel,
s most bánatosan, illatos kenetekkel
sírva sietnek a sír felé hárman,
epesztő, emésztő, roskasztó gyászban.
Ím, ébred az élet és ébred a nap már,
a madarak kara csak egy fénylő sugarat vár
és csattog az ének, száll által a légen
fel, fel az ég felé… csak úgy, mint régen.
Jaj, az a régen! Ne fájna az emlék,
mikor a Mester előttünk ment még,
és ajkán az élet igéi fakadtak
a szomjazóknak és a fáradtaknak?!
Volt-e valaha riasztóbb álom,
mint ez a három nap, ez a három:
mikor, aki folyvást csak életet mentett,
vad, gyilkos kezek fogják meg a Szentet,
viszik diadallal a főpap elébe,
rágalmat, gúnyt vágnak a tiszta szemébe.
És suhog a korbács és csattog az ostor.
Hol, aki megvédje, a hős, az apostol?
És az Atyja hallgat? – Mély csend ül az égen.
S most hajnallik újra, csak úgy… úgy mint régen. 

Hogy hurcolták! Mint egy gonosztevőt!
S még volt, aki gúnnyal nevette Őt,
amitn a tövistől a vére kicsordul,
s úgy kell felemelni az utcai porbul.
Köpdösve, gyalázva a fára szegezték,
de Ő ugyanaz volt, ott is szeretett még,
ott fenn a kereszten, anyát és poroszlót:
könnyet fakasztót és gyilkos sebet osztót.
Ó, jaj, a halálig, mindig szeretett!

Viszik az illatozó kenetet
és sírva sietnek a sír felé hárman,
nagypénteki gyászban, húsvéti sugárban.

Hogy látnák szemükben könnyekkel,
milyen csodálatos ez a reggel!
A pálmafák két szegélyén az útnak
súgva-búgva valami titkot tudnak!
A virágok át harmatkönnyeiken
már látják felragyogni fényesen
az élet napját, s azt hirdeti minden:
A sírban nincsen! A sírban nincsen!

Ők mégis mennek. Gyászolva, sírva,
beletekinteni egy üres sírba,
az angyal előtt döbbenve megállni:
feltámadott, élő Mesterre találni.
*
Húsvétkor, ha még nincs húsvéti szíved,
a nagypéntekit vedd, vedd és vigyed
könnyesen, aggódón, búsan, amint van,
s keresd a Krisztust, keresd a sírban!
Nem, nem fogod megtalálni ottan.
Eléd fog állni feltámadottan!
Túrmezei Erzsébet (Hozsannázó napok, I. 312.)

Húsvéti vádak 

Feltámadottnak, Élőnek, Úrnak 
Hiszlek, hirdetlek. Nélküled 
Árva, üres és nincstelen lennék. 
(Vagy csak árvább, üresebb, nincstelenebb? 
Nem vagyok-e nem egyszer üres és ára, 
Mintha ezer pecséttel 
Lennél még sírba zárva?!)
Mért nem vagyok akkor 
Húsvéti hírrel futó Magdalénád?!…
Éjszakában hajnalt hallelujázó 
Emmausi tanítvány?! 
Erőért kiáltó világban 
Mért ez az erőtelen, 
Örömért kiáltó világban 
Mért ez az örömtelen, 
Krisztusért kiáltó világban 
Mért ez a krisztustalan 
Nyomorgás? 

Kérdezed, kérdezed, kérdezed. 
Hullnak szívemre a húsvéti vádak. 
S nincs mivel mentenem magam, 
Ha fel nem oldoz átszegzett kezed: 
Hogy életem 
Húsvéti örömmondás legyen, 
Ne nagycsütörtöki „nem ismerem!”

Lábam húsvéti útra, 
Kezem húsvéti tettre, 
Nyelvem húsvéti dicséretre
Oldozd fel, élő Mesterem!
 Túrmezei E.	1957.

Húsvét után  
 
HÚSVÉT ELŐTT… nehéz, szomorú léptek. 
Húsvét előtt… zokogó, bús miértek. 
Húsvét előtt… ajtók, kemények, zártak. 
Húsvét előtt… arcok, fakóra váltak. 
Húsvét előtt… szívek, üres-szegények. 
Húsvét előtt… kihamvadott remények. 
Húsvét előtt… egy nagy „Minden hiába!” 
Bús eltemetkezés az éjszakába.

De húsvét lett! Feltámadott a Mester! 
HÚSVÉT UTÁN… el a gyásszal, könnyekkel! 
Húsvét után… futni a hírrel frissen! 
Húsvét után… már nem kérdezni mit sem! 
Húsvét után… új cél és új sietség! 
Jézus él! Nincs út, mely messze esnék! 
Húsvét után… erő, diadal, élet!
Csak azokért sírjunk húsvéti könnyet, 
Akik még mindig húsvét előtt élnek.
(Túrmezei Erzsébet)

PÉTER HÚSVÉTRA VÁR    

Várlak, várlak. Mesterem, várlak.
Mikor jelensz meg énnekem?
Nem úgy, mint Magdaléna várt,
nem bolyongok temetőkerteken,
és nem keresem halott testedet.
Mint élő, örök Mesteremet várlak,
mert húsvét van, öröm zeng a világon
... és rám esteledett.

Tanítvány voltam, s megtagadtalak.
Tanítvány voltam. Láttam a csodád,
és hallgattam életadó szavad.
Szerettelek.
Kész volt a szívem, kész volt, én tudom,
mind a halálig elmenni veled.
Olyan erősnek éreztem magam.
S mindennek vége lett.

Menjünk halászni. Halász voltam én.
Legyek megint. Hiszen Simon vagyok.
Csak csupa seb az életem.
Majd csak eltengetem.
A bánatom
majd csak elaltatom.
A Genezáret gúnnyal néz felém.
Halát nem adja hálóm terhinek.
Rossz apostolnak, rossz vagyok halásznak,
jaj, nem vagyok jó semminek.

Mesterem, jöjj és jelenj meg a parton,
mondd meg, hova vessem a hálóm,
mondd, amit elvesztettem, hol találom.
Jöjj, kérdezd újra, hogy szeretlek-e!
Háromszor kérded és háromszor vallom.
Más a szavam és más az életem,
más az élet és más az akarat.
Tudsz mindent. Tudod: megtagadtalak,
mégis szeretlek. 

Az élet és az akarat között,
Uram, teremts igaz harmóniát!
Sebzett, beteg tanítványéletem
égi erőért Utánad kiált.
Legelesettebb és legárvább lettem. 
Végső reményem, hogy irgalmas arcod
húsvéti fényben felragyog felettem!
Túrmezei Erzsébet

MOZGÓSÍTÁS  

Fussatok, rémülettől holtradermedt, 
őrizők, fussatok a főpapokhoz!
Dadogjátok el nekik fogvacogva, 
mi történt! Talán lesz elég aranyuk 
megvásárolni a nyelveteket, 
hogy a húsvéti hír tovább ne fusson. 
Vagy az örömhír szélsebes futását 
senki se képes megállítani?!

Már Magdaléna fut a szürkületben 
vak rémülettel az apostolokhoz: 
„Üres a sír! Elvitték az Urat!
Aztán ők futnak kifulladva versenyt, 
hogy lássanak elárvult lepleket, 
az üres sírban, mint néma tanúkat, 
és ébredező hittel higgyenek. 
Magdaléna találkozik Vele, 
átszegezett lába elé borulhat, 
s futhat a rábízott szent üzenettel. 
S futnak, feledve a gyászt, keneteket, 
futnak az örömmondó asszonyok. 
S az estében Jeruzsálem felé 
fut boldogan az emmausi kettő. 

Szent mozgósítás: századokon és 
ezredeken át futni a jó hírrel! 
Krisztus győzött! Krisztus feltámadott!

Fussak én is? Hová, Uram, kihez? 
Kihez bűneiben vagy bánatában, 
kihez könnyeiben, vagy közönyében? 
kinek hirdessem, hogy élsz, 
hogy velünk vagy, 
feltámadott, diadalmas Segítő!?
hogy szereteted, irgalmad, hatalmad 
tegnap, ma és örökké ugyanaz!
Hisz találkoztam én is Teveled!
Nekem is szól mozgósító parancsod!
Húsvéti híradó vagyok. Futok!
    Túrmezei Erzsébet

MAGDOLNA KÖNNYEI

Halovány arcán könnyek árja
Patakzott végig két szeméből,
Amikor drágakenet ömlött
Az alabástrom szelencéből…
Amikor Jézus lábainál
Bűneit bánva haját tépte,
Akkor is könnyek közben szállott
Nyugalom s béke a lelkébe!

Sziklasír előtt nagy-nagy csendben
Fénysávos hajnalhasadáskor
– Mellette finom aromákkal –
Könnye hull most is mint a zápor…
Leroskad, mint a letört rózsa,
Ő most a sírnak néma őre,
Hullnak könnyei, mint gyöngyszemek
A sötét, hideg sziklakőre.

Üres a sír… Ó, hol a Mester?
Vigasztalan, kietlen látvány…
De nemsokára ujjong lelke
A föltámadott Krisztus láttán!
S aki bűneit elfedezte,
Aki a szívnek mélyét látja:
A szomorú, gyönge asszonynak
Kishitűségét megbocsátja…

Magdolna könnye Jézus lábán:
A bűnbánatnak bizonysága, –
Testvér, könnyek közt lehelj csókot
A golgotai keresztfára!
Magdolna könnye ott a sírnál:
A szeretetnek drága éke, –
Testvér, sirass meg minden percet,
Amit a Jézus nélkül élsz le!
Somogyi Imre

Vasárnap délutáni istentisztelet 
(Erdélyben)
Neh 12,27-43
Hálaadás a befejezett munkáért
27 Jeruzsálem kőfalának felszentelésekor pedig fölkeresék a Lévitákat minden ő helyeiken, hogy behozzák őket Jeruzsálembe, hogy véghezvigyék a felszentelést örömmel és hálaadással és énekléssel, czimbalmokkal, lantokkal és cziterákkal. 28 És összegyűlének az énekesek fiai mind Jeruzsálem környékéről, mind pedig a Netófátiak faluiból. 29 Mind Beth-Gilgálból, mind Geba és Azmáveth határaiból, mert falukat építének magoknak az énekesek Jeruzsálem körül. 30 És minekutána megtisztíták magokat a papok és a Léviták, megtisztíták a népet is, s a kapukat és a kőfalat. 31 Azután felvivém Júda fejedelmeit a kőfalhoz és rendelék két nagy hálaadást éneklő sereget és csapatokat; [az egyik] jobbkéz felé [méne] a kőfal mellett a szemétkapu felé, 32 És utánok méne Hósaája és Júda fejedelmeinek fele, 33 És Azária, Ezsdrás és Mesullám, 34 Júda és Benjámin, Semája és Jeremiás, 35 A papok fiai közül kürtökkel; és Zakariás, a Jónathán fia, ki Semája fia, ki Mattánia fia, ki Mikája fia, ki Zakkur fia, ki Asáf fia vala, 36 És az ő atyjafiai: Semája, Azarél, Milalai, Gilalai, Máaj, Nethanéel, Júda és Hanáni, Dávidnak, az Isten emberének éneklőszerszámaival; Ezsdrás pedig, az írástudó előttök megy vala; 37 [Méne pedig e sereg] a forrás kapuja felé, s egyenesen fölmenének Dávid városának lépcsőin a kőfalhoz vezető lépcsőre, s menének Dávid háza mellett s a vizek kapujáig napkelet felé. 38 A hálaadást éneklő második sereg pedig, mely átellenben megy vala - én pedig és a népnek fele utánok - [méne] a kőfal mellett, a kemenczék tornya mellett, mind a széles kőfalig. 39 És az Efraim kapuja mellett és az ó város kapuja mellett és a halaknak kapuja mellett és a Hananél tornya és a Meáh torony mellett mind a juhok kapujáig, s megállának a tömlöcz kapujában. 40 És megálla a hálaadást éneklő mindkét sereg az Isten házánál, és én s a fejedelmeknek fele velem, 41 És a papok: Eljákim, Maaséja, Minjámin, Mikája, Eljoénai, Zakariás, Hanánia kürtökkel, 42 És Maaséja, Semája, Eleázár, Uzzi, Jóhanán, Malkija, Elám és Ezer; és zengedeznek vala az énekesek, és Jizrahia az előljáró.43 És áldozának azon napon nagy áldozatokkal, és vigadának, mert az Isten megvidámítá őket nagy örömmel, sőt az asszonyok és gyermekek is vigadának; és Jeruzsálemnek öröme nagy messze hallatott. 

A SZÁZADIK ZSOLTÁR        

Ujjongjatok, földi népek,
A mennyország Istenének,
Szolgáljátok vidám dallal,
Boldogsággal, diadallal.
Ő az, aki megalkotott,
Megsegített, meghallgatott. - 
Mi vagyunk a kedves nyája,
Kiknek a föld a tanyája.

A kapuin menjetek be,
Hála égjen szívetekbe’,
Köszönjétek meg a kegyét,
És áldjátok dicső nevét.
Mert nagy az Ő kegyessége,
Száll nemzetről nemzetségre,
Hűséges és véghetetlen
Irgalomban, szeretetben.
	Ismeretlen szerző
	ford.: Bókay János

TEMPLOMSZENTELÉSRE

Ó, Istenünk, ez ünnepen
mi hálás szívvel, könnyesen
szent házadért dicsérünk.
Száll boldog hálaénekünk,
mert itt adsz békét minekünk,
itt lakozol Te vélünk.
A fájó szívet enyhíted,
szent asztalod megteríted.
Megelégítesz bennünket.
Eltörlöd minden vétkünket.
Halld, Istenünk, ha száll feléd,
ha száll feléd:
a boldog hála énekét!

Mint szarvas, forrás hűs vizét,
úgy szomjazzuk a Te Igéd,
az élet bő forrását.
Szent hajlékodba sietünk,
mert Uram, Téged keresünk
s aTe kezed áldását.
Szent házad édes otthonunk,
hol Téged vígan áldhatunk,
hol új életre ébredünk,
mert Te vagy utunk, életünk.
Halld, Jézusunk, ha száll feléd,
ha száll feléd:
a hála boldog énekét!
 Túrmezei Erzsébet

Kegyelem: az erő 

Mindennap, amikor eljő az este, 
s mindent betakar a végtelen csend…
leteszem én is a napi munkát, 
és térdre borulok Uram előtt: 
- Megköszönöm kegyelmét: az erőt. 

Az erőt – amit egyedül Ő ad. 
Ami nélkül elbuknák a harcban 
S hiába csatáznék önmagammal, 
reményt vesztve, mindig gyáva lennék 
- a holnapba csak rémképet látnék. 

De mert érzem az isteni erőt, 
ami feloldozza gyengeségem, 
Vállalom – bár sokszor még könnyezve, 
hogy a keresztet én is hordozom. 
és ha fáj is… nem hallod panaszom. 

Mindennap, mikor leszáll az este…
leborulok csendben, Uram előtt, 
S az imában, mit ajkam rebeg
megköszönök mindent, amit adott, 
- mindent, amivel gazdagított
  Tamáska Gyula   (Balogh Debóra füzetéből, Kolozsvár)

Koratavaszi versek

VIRÁGOK   

A virágok mosolyból születnek:
Kicsi bimbókra ráderül a Nap,
Tavasz-mosollyal megcsókolja őket
S a kicsi bimbó mind erőre kap.

A tél-hidegben megdermedt szívekre
Hints tavasz-mosolyt áldón, Istenem,
Hogy bűnös szívek szunnyadó hitéből
Neked pompázó, sok virág legyen!
	Hézser Zoltán

AKIVEL Ő TALÁLKOZOTT  

Akivel Ő találkozott, 
annak lelkében jég s a fagy 
nyomtalanul úgy eltűnik, 
hogy felragyoghat a Tavasz!

Kigyúl abban valami tűz, 
lerombolva mind a fagyot, 
s lelkében ég a szeretet, 
amit a Krisztustól kapott. 

Ha fáznak még az emberek 
tavasztalan, téli, hideg, 
vak éjszakán,  csupán azért, 
mert ridegek, jaj, a szívek!

A szenvedések tengerén 
jéghegyek közt virág fakad, 
csak vigyétek fénylőn, dicsőn 
Krisztust, a szent, a nagy Tavaszt! 
      Kárász Izabella  (Fényből fényességet,  93)

TAVASZVÁRÁS    

Hordják a városon kívülre mind
a megroskadt, sáros, jeges havat.
Ez a nagy munka minket arra int,
hogy ezt a szennyet, mi bennünk maradt,
ami szívünkre szürkén ráfagyott,
ne tűrjük, - bár sokszor kudarcba fúlt
öntisztulási vágyunk, s távlatot
reményünk sem nyújt,
mert kísért a múlt.

Magunkban nincs erőnk kihordani;
a felgyülemlett szenny mind Arra vár,
Ki tegnapi, mai, sőt holnapi
nyílt s titkos bűnünket kivitte már
- igen - a városon kívülre, hol
Isten Bárányaként megöletett.
Feloldott minket az átok alól,
s ezért szívünkben új tavasz lehet!
	Balog Miklós

BESZÉLGETÉS A FÖLD ALATT   

A megdermedt föld alatt
két parányi búzamag
összesímul kedvesen. -
Az igyik szól csendesen:

„Magtestvérem, nem jó élni.
Nem tudok már jót remélni.
Majd megfagyok! Jég a fészkem,
hátamon a halált érzem.
Elpusztulok tél fagyában,
Ó, pedig én élni vágytam.
Vágytam nőni, felszaladni,
kincses fejű kalászt adni,
aranykalászt, aranymagot,
dús kévéket, dús asztagot.

Jaj, de látom, sok szép álmom
valóra már sosem váltom.
Elfonnyadok, elsenyvedek,
új élet már sosem leszek!...”

A megdermedt föld alatt
a másik kis búzamag 
kezd a szóba csendesen, 
bizakodón, kedvesen:

„Magtestvérem, ó, ne fájjon,
hogy hideg van a tanyánkon!
Van jó ruhánk, Isten adta,
megvéd ez a téli fagyba’. 
		
Van paplanunk puha, fehér.
Nem halunk meg, ne félj, ne félj!
Jó apánk is arra intett,
edzeni kell a szívünket.
S szabad szívvel, égbe törve,
minden gátat elsöpörve,
nagyok leszünk, kincses-szépek,
kalászt ontunk dúsat, szépet.
Áldást szórunk asztalára
mindenkinek, aki árva!”

A megdermedt föld alatt
két parányi búzamag 
átöleli egymást szépen
s együtt bíznak, bizakodnak
a tavaszi ébredésben...
		Móra László

HÓVIRÁG

Már újra van virág.
Gyöngécske, hófehér.
Parányi, reszkető,
de elmegy már a tél.

Deres kövek közül
kibújt az új remény,
piciny hajnalharang
gyötrelmek éjjelén.

Fagyos hetek után
jött, mint a gyógyulás.
Azt mondja: lesz öröm,
lehet megújulás.

Lélek, ne csüggedezz!
Hallgass el, rút panasz!
Él még a szeretet.
Van Isten. Lesz tavasz.
      Dömötör Ilona

Csodák            

Te kopár fa, s te barna száraz ág, 
Benned születnek a legszebb csodák!
Ma még zörögve sóhajt bús zenéd 
S holnap te zenged az ég üzenetét. 

Ma még szegényen, búsan fúj a szél, 
Fagyos telekről, halálról beszél. 
S holnap meg csókol égi napsugár 
S el kezd vajúdni benned már a nyár. 

Előbb rügyek, félénk kis levelek, 
Bennük csodás virág-raj szendereg, 
Színek, illatok, álmok, életek, 
Hozsánnáznak majd édes éneket. 

Öntöznek langyos permeteg esők, 
S te mámorosan hordod a jövőt. 
Az örök nagy Isten rád lehelt. 
S az isteni szó új életre kelt. 

Néha még tépnek ezernyi szelek, 
Tördelik, vágják ágad, gyökered, 
Meggyötör vihar, szellő megcibál, 
Fölötted dörgés, villámlás cikál. 

Lehull virágod, elszáll illatod, 
S te mégis, mégis nem vagy csalódott 
Az Isteni Végzés teremtő erő. 
Belőled gyümölcsöket hoz élő. 

Ember-lélek, te kopár szürke ág, 
Benned is szenderegnek ily csodák, 
Ma még keserűen sóhajtsz bús zenét. 
De ha veszed az ég üzenetét, 

Mint tüzes láva, úgy fut rajtad át, 
Elperzselve a bűn halál-fonalát. 
S mint levél, virág s gyümölcsrengeteg, 
Hozsánnázik Istennek életed. 
(?)

Mikor lesz oly fehér?      

Aranyos hóvirág, 
bájos fehér virág, 
mikor lesz oly fehér, 
mint amilyen te vagy, 
ez a sötét világ?

Mikor fog virulni, 
szirmait kitárva, 
a hit és szeretet 
ezüstös, aranyos 
mennyei virága? 
   Olasz Győző 

Tavaszvárás

Sötét ködben bolyongunk cél nélkül, 
E hideg télen megfagyott szeretetünk, 
Életet színlelve, tétlenül állunk 
Egymásba botolva, küzdve futunk. 

Szívünkben egy régi nyár emlékét hordjuk, 
Mikor a napsütésben magasra emeltük a zászlót.
De próba jött, Isten szeretete nevel, 
Tisztít, szertefoszlat most minden délibábot. 

Ki azt mondja hogy hite van, mutassa meg. 
Ne engedje hogy kihűljön a szeretet! 
A fagyos hóra, alvó világra ráírja: Élet!
Nem, nem ér még itt e lét véget. 

Sötét ködben bolyongunk cél nélkül 
s ha néha felhők mögül kisüt a nap 
Megvakít minket a hó fénye 
S nem látjuk hogy e „fehérség” a világ élve.

Nem látunk oly sokszor túl a felhőkön, 
Nyom a levegő, fáj az emlék is túl az időkön. 
Sötét éjszakában járunk, sűrű ködben, 
De hiszünk egy tavaszban, kikeletben, 

Mikor minden földi szertefoszlik, 
A hófelhő, fagy, jég eloszlik, 
Mikor köztünk elolvadnak a válaszfalak, 
Új világot ragyogtatnak a sugarak. 

Jöjj tavasz … jöjj Feltámadás… Élet! 
Oszlasd a közöny fátyolát, 
Szívünkbe, arcunkra írd az Isten szavát, 
Hadd lássunk már teljesen, szabadon!

Úgy, ahogy az a férfikorhoz illik, 
Nem mint a gyermek, folyton botladozni
Tudnánk már igazán szeretni, áldozatot hozni, 
A teherrel is koronát hordozni. 

Várunk tavasz… éretted könyörgünk, 
S ha eljössz, mi kihasználjuk a nyarat, 
Adj erőt, reményt, kegysugarat, 
Hogy azon az őszön gyümölcstelten álljunk. 
(Balogh Debóra füzetéből, Kolozsvár)

Vasárnap délutáni istentisztelet
(magyarországi Áhítat szerint )
Préd 2:12-26>22
Megéri a fáradság?
12 És tekinték minden dolgaimra, melyeket cselekedtek vala az én kezeim, és az én munkámra, mit fáradsággal végeztem vala; és ímé, az mind hiábavalóság és a léleknek gyötrelme, és nincsen annak semmi haszna a nap alatt! 13 Azért fordulék én, hogy lássak bölcseséget és bolondságot és esztelenséget, az az hogy mit [cselekesz]nek az emberek, a kik a király után következnek: azt, a mit régen cselekedtek. 14 És látám, hogy hasznosb a bölcseség a bolondságnál, miképen hasznosb a világosság a setétségnél. 15 A bölcsnek szemei [vannak] a fejében; a bolond pedig setétben jár; de ugyan én megismerém, hogy ugyanazon egy végök lesz mindezeknek. 16 Annakokáért mondám az én elmémben: bolondnak állapotja szerint lesz az én állapotom is, miért valék tehát én is bölcsebb? és mondék az én elmémben: ez is hiábavalóság! 17 Mert nem lesz emlékezete sem a bölcsnek, sem a bolondnak mindörökké; mivelhogy a következendő időkben már mind elfelejtetnek: és miképen meghal a bölcs, azonképen meghal a bolond is. 18 Azért gyűlöltem az életet; mert gonosznak látszék nékem a dolog, a mi történik a nap alatt; mert mindez hiábavalóság, és a léleknek gyötrelme! 19 Gyűlöltem én minden munkámat is, melyet munkálkodom a nap alatt; mivelhogy el kell hagynom azt oly embernek, a ki én utánam lesz. 20 És ki tudja, ha bölcs lesz-é vagy bolond? és [mégis] uralkodik minden munkámon, a mit cselekedtem és bölcsen szerzettem a nap alatt! Ez is hiábavalóság! 21 Annakokáért elfordulék én, megfogván reménységtől az én szívemet minden munkám felől, melylyel munkálódtam a nap alatt. 22 Mert van oly ember, a kinek munkája [elvégeztetett] bölcseséggel, tudománynyal és jó kimenetellel; és oly embernek adja azt örökségül, a ki abban semmit sem munkálkodott. Ez is hiábavalóság és nagy gonosz! 23 Mert micsoda marad meg az embernek minden ő munkájából és elméjének nyughatatlan fáradozásából, melylyel ő munkálódott a nap alatt? 24 Holott minden napja bánat, és búsulás az ő foglalatossága, még éjjel is nem nyugodott az ő elméje. Ez is hiábavalóság! 25 Nincsen csak e jó is az embernek hatalmában, hogy egyék, igyék, és azt cselekedje, hogy az ő szíve lakozzék gyönyörűséggel az ő munkájából; ezt is láttam én, hogy az Istennek kezében van. 26 Mert kicsoda ehetnék és élhetne gyönyörűségére rajtam kivül?
Munka, élet értelme

SALAMON ELLEN

„Hiába mind!
A nap lenyugszik, a nap újra kél. 
Forog a szél,
és forgásához visszatér a szél. 
Hiába mind!
Az ember születik, az ember él, 
és sírba tér. 
Hiába mind!"
– a Prédikátor búsan így beszél.

De míg komor szavára hallgatok, 
keménykötésű, izmos dallamok 
sorakoznak elő idebent. 
Fejlődik a csengő csatarend, 
hogy nincs hiába!

Mert nincs hiába! 
Minden küldetés. 
A magvetés, a földre születés. 
A szél, a felleg... 
akármerre száll...
parányi porszem, zordon sziklaszál... 
van küldetése! Van!

Van a madárnak, azért csicsereg. 
Van a könnynek, ha fájón lepereg. 
Van a viharnak. Azért dübörög. 
Ha mulandó is… 
Az Isten örök!

Szél, ha üdít, ha termőt beporoz, 
nap ha melenget, s érik a kalász, 
el is nyugodhat. Engem megaláz, 
hogy nyugodni dolgát végezve tér,
és lesz gyümölcs a fán, 
és lesz kenyér, 
mert szél szaladt, 
mert nap melengetett, 
s izmos karok aratnak életet.

De vajon én? 
– Mert minden küldetés, 
minden vetés és minden születés. – 
Elvégzem-e, amire küldettem? 
Olyan tenyérnyi itt az életem. 
Csak perc a nap. 
Az év is pillanat. 
Őszülten állok őszi ég alatt. 
Talán ma... holnap... 
Ez az életem.
Elvégzem-e, amire küldettem?

Hiszem! Állok az Isten tenyerén 
és milliók köröttem és velem, 
virágok, emberek és madarak... 
Szemem a fényes Istenarcra néz. 
Testvéreim magamhoz ölelem… 
és élek. Dolgozom. És dalolok. 
Ez az enyém. 
Övé a kegyelem!

Tudom, nem ejt el engem az a kéz. 
S akaratát míg békén figyelem, 
új dallam kísér diadalmasan, 
hogy nincs hiába, 
hogy nincs hiába semmi idelenn!
Túrmezei Erzsébet

EGY A SZÜKSÉGES

Hervad a szépség.
Garmada kinccsel
megköt a föld és
rabbá bilincsel.
Mind tőr és mind csel.

Ha szárnyam volna,
ha szerteszállnék,
s kicsi bölcsőknél
sorra megállnék,
mit is kívánnék?

Vágyat Krisztushoz,
olthatatlan égit!
Szívet, mit semmi
gyönyörűség itt
meg nem elégít!
Túrmezei Erzsébet

HALÁSZOK TENGERÉN

Este volt. A habok zúgtak.
S kivetettem én a hálót
künn az élet tengerén.
Kivetettem és bevontam,
kincsre mégse leltem én.
Kivetettem újra, újra.
Vágytól zengett a szívem,
vágyból volt a hálóm szőve,
s nem maradt benn semmi sem.
Mindörökre üresen
kivetettem és bevontam.

Szelíden és szeretettel
Járt a parton Valaki.
Valaki hatalmas hálót
vetett a tengerre ki.
De Ő lelkeket halászott
S értük drága árt adott.
Piros vérén vette őket
s járt utánuk nem törődve
fáradtsággal, szenvedéssel,
mígnem egyre rátalált.
Az életnek tengerére
kivetette hálóját
Jézus, a lelkek halásza.

Búsan ültem ott a parton,
mikor éppen arra járt.
Üres, fáradt volt a lelkem,
Mert soha semmit se leltem,
Hálóm semmit se hozott.
Rámtekintett, rámtalált.
Szeretete hálóját
rámfonta szelíd kezekkel,
s mikor immár rabja lettem, 
így parancsolt csendesen:

„Vedd a hálód gyermekem
és siess, evezz a mélyre.”
Felsírt bennem a panasz:
„Uram, annyit fáradoztam
s mindörökre hasztalan.
Kivetettem és bevontam
hálómat a tengeren.
Sötéten, vigasztalan
kellett látnom üres voltát.
A békesség, a boldogság,
hálómat mind elkerülték.
Nagy, hiú próbálkozások
hitemet is elrabolták…
De… kivetem mégis mostan
parancsodra, Mester.”

Kieveztem a tengerre.
Jézus mondta. Kieveztem.
Fénylő tükrű, mély vizekre
üres hálóm kivetettem.
Jézus küldött mély vizekre
Kivetettem, – vontam, vontam,
mindhiába! Kiemelni
nem bírta már két kezem.
Kinccsel lett tele a hálóm!
Kegyelemmel lett tele!
Öröm drágagyöngyös terhe
húzta le a mély fele.

Hahó, kik ott fáradoztok
künn a parton hasztalan,
sötéten, vigasztalan
üres hálókat emeltek:
ide, ide, ide jertek!
Segítsetek kiemelni
teli hálóm kincseit!
Hahó! Jöjjetek a mélyre!
Hisz az élet tengere
kincsben kiapadhatatlan.
S hol a mélye, hol a kincse,
Jézus tudja egyedül.
Jézushoz jöjj és halássz!
Ki ott fáradsz szakadatlan
s kincseket sosem találsz,
ki ott könnyesen, kietlen,
néma partokon bolyongsz:
jöjj a Jézus közelébe,
jöjj sietve és ne késs.
Jöjj és tele lesz a hálód,
szakadásig tele lesz.
Roskadozva emeled.
Boldogságod megtalálod.
Békességed megleled.

Este, újra esete lett.
Habok zúgnak, szél mesél.
Halkan, némán hulla könny
nyűtt, üres hálók felett.
Csak a Jézus daloskedvű
halászai ajkán
zeng a diadalmas ének:
„Telt hálókat emelünk.
Győztesen zeng a dalunk.
Ó, evezzetek a mélyre,
s énekeljetek velünk!”
Túrmezei Erzsébet 

LÉPÉSEK ÉNEKELNEK

Mint sebes zápor sűrű cseppje,
kopog korán a kövezetre
a dolgosoknak, szorgosoknak,
nagy életharcon harcosoknak
szapora lépte… és az álmos,
szürkéllő óriás, a város,
érezve, hogy új napra ébredt,
a sürgölődő hangyanépet 
sietve gyűjti dús bolyokba:
gyárba… száll a füst gomolyogva…
Irodába, iskolapadba…
Ha árván, hangtalan magadba’
ott jársz, s a különös zenére,
szapora léptek ütemére
figyel a lelked, annyi titkot
és annyi dalt sejthet el itt-ott!

Én a léptek zajába hulltan
hosszan hallgattam, megtanultam:
kettőt dobognak, dübörögnek
a földnek, égnek, kőnek, rögnek.
Akárhová is sietnek,
kettő a dal. Kettő az ének.

„Kell, kell, kell!” – lükteti az egyik.
És százezerszer újrakezdik.
„Kell, kell, kell… ez csak, sohse hajt más.
Kell, kell… visszafojtott sóhajtás.
Kell! Nagy parancs, kérlelhetetlen.
Kell – menni végtelen menetben.

Kell – tenni, áhítva az estét,
Amit diktál a kötelesség.
Kell… és mindennap. Kell… halálig,
míg a fejünk szürkére válik,
és az arcunkra ráncok róják
a kell kegyetlen indulóját. – 
Kell, kell! Születni, élni, lenni,
a föld ölébe visszamenni…
kell, kell, kell!” – Gyárba, iskolába
menvén a millióknak lába
dübörgi, döngi. Minden zajbul
kihallik úgy, hogy belesajdul,
aki lélek és visszaretten.
Olyan sivár! Olyan kietlen!

Milliók meggyötört fülének
kel erre, ím, egy másik ének.
„Cél, cél!” – dalolja diadallal.
És együtt lépdelnek a dallal
apák, anyák… és nem pihennek:
puha kenyérre vár a gyermek!
Sivár, sok aktahegybe rakva…
se ott mögötte és alatta
– kis  arcokról röppenve – folyvást 
bujósdit játszik a mosolygás!
A gyermekért! És a családért!
A testvérért! Hordani rád mért,
minden nehéz, robotos terhet!
Vállalja-e vígan a lelked?...
„Cél, cél!” Hazát, népet szeretni,
mindent a küzdelembe vetni,
erőt, időt, életet, önként!

Megszerezni lassan, rögönként
a boldogság ígéretföldjét!
Elvetni a jövendő zöldjét!
„Cél, cél!”… Amint zeng diadallal,
lábam is lép, megy már a dallal.
Fent. Mindenek felett ki székel,
kis porszemecske embernéppel
ki törődik, araszos léte
míg tart a földön: Isten! Érte!
Győzelmes cél! Nem drága semmi,
ha gát a küzdelemre menni.
Érte, ha gyermekem, ha népem,
ha testvérnek szolgál a létem!
Mindannyi célnak Ő a napja!
Fényét a többi tőle kapja.
„Cél, cél!” E szent ütemre járva
büszke jog lesz a munka járma.
Lélek hevít, a test ha restül,
s visz áldozatra mindenestül.
„Cél, cél!” Ez nem rabszolgaének.
Szabadon zengik, akik élnek,
akik élnek, s akik ma, holnap
a léptekkel így dalolnak.

A célkitűző büszke daltul
a „kell”, mindegyre halkul.
Mind többen állnak kezet adva
a cél felé törő csapatba.
Dalukban értelmet találnak
az életnek és a halálnak,
s míg zengi léptük, éltük, ajkuk,
az Isten áldó jobbja rajtuk!

Ezt a léptek zajába hulltan
így hallottam, és tanultam.
Túrmezei Erzsébet

Hitvallás a munkáról

A munka boldog, szép ajándék.
A gazdag Isten adta azt
a történelemnek hajnalán még
úgy, mint a szót, a nőt s tavaszt.
Az Édenkert csodája. Áldás.
Az életünkben tartalom
és értelem. A „só”. Virágzás.
Világszépítő hatalom.

A munka ritka, nagy dicsőség:
„Az Isten munkatársa vagy!”
így hívhatjuk a munka hősét
s téged, te szív, izom, te agy.
Urunk nem tétlen, lomha bálvány, 
sőt Ő a legfőbb Dolgozó!
A Lét roppant műhely. Beállván
segédmunkásként dolgozol!

A munka víg jótétemény is:
aggály fullánkját elveszi,
mert véle ébred a remény is,
s a gond halálát élvezi.
Dolgozik létéért a cinke,
és a mezőnek lilioma,
viszont szívükben egy picinyke 
aggodalomnak sincs nyoma.

A munka drága, szent kiváltság.
Pató Pál ezt nem kapta meg.
Mások epedve úgy kívánják,
ki béna, rab, vagy bús beteg.
Viszont ezer sok boldog arc van:
Vígan vívják a szép csatát.
Az új nemesség munka-harcban
szerezhető meg. Rajta hát!.. ...
Szénási Sándor 
(Hozsannázó napok II. 422)

Dolgos kezek éneke 

Nézzünk áhítattal minden munkára, 
mit emberi kéz végzett,
a legkisebbre is:
mert minden munkában
titokzatos zene,
a dolgos kezek muzsikája hallik.

Köszöntelek benneteket,
föld sötét öléből 
szenet, ércet fejtő kezek,
amint rátok vetődik 
a leselkedő halál árnya.
Verejtékes, lüktető erű,
izzó érc fényében fürdő,
kalapáló kezek,
holt anyagot
szolgáló erővé mozdítók!
Magas meredő állványokon
házakat, gyárakat építők!
Sebesen pergő orsókon
szövetet, vásznat szövők!
Eke szarvát szorítók,
szárnyaló lendülettel
magot vetők!
Íróasztal mellett
számokkal, tervekkel fáradozók!
S ti, messzelátók csövét
komoly tisztelettel
csillagok csodavilágára fordítók!
Ti, betegek körüli 
alázatos, csendes szolgálatban
lázas homlokukról verejtéket törlők,
megfáradt, ráncos kezek!
Művészek mámoros mesterkeze!
Tanítók hűséges,
apák erős, 
édesanyák önzetlen, simogató,
csendes imádkozók összekulcsolt keze!
Mindnyájatokat néma tisztelettel köszöntelek.
Mert bennetek zenél
az élet szent szolgálatának
elrejtett muzsikája.
Fritz Weike után németből Túrmezei E. (Hozsannázó napok, II. 410)

A hangya
Péld 6,6-8; Péld 30,25

A hangyához kell járni iskolába, 
Hogy megtudjuk: nyáron gyűjt az eszes 
télire is? Az ember buta, kába, 
ha ily csöppség tanítja, mi helyes.

Te, rest ember, bizony szégyellheted, 
hogy szorgalomban felülmúl a hangya. 
Az ő munkája lesz ítéleted, 
mikor Bírádnak szólít majd a hangja. 

Isten hozzá küld. Menj, tanuld ki jól, hát, 
hogyan használd fel okosan erődet. 
Társakkal együtt tervez és végzi dolgát 
a hangya. Jó példával jár előtted. 
Bunyan János. – Jánosházy György fordítása (Mire tanít a természet c. kötetből, 47.old. Koinónia kiadó)

Ma küld 

Lágyan, érlelőn süt fönt a nap. 
Itt a magvetés szép ideje. 
Munkás emberektől zeng a határ, 
Aki tenni akar az mind munkába áll, 
Rest henyélőnek itt nincs helye.

De látod ott távol a dőlt falházat? 
Abban lakik a rest, aki henyél. 
Bárhogy is süt rá az éltető, víg fény, 
Jobb neki bent a szobája ölén 
Ölbetett kézzel várni az éjt.

Így van ez Isten szent mezején is: 
Várja az Úr az Ő munkásait, 
Jössz-e sietve, ha menteni hív, 
Mozdul-e benned tenni a szív? 
Mert még akarja, hogy tégy valamit!

Erődhöz képest ő utat jelöl
A magvetés drága szép mezején. 
Miért lennél lomha, megtenni szavát?
A munka sok és érik a határ!
Csak az a boldog, ki érette él!
(Balogh Debóra füzetéből, Kolozsvár)