Mózes döntése

C.H. Spurgeon  1063. sz. prédikációja

Elhangzott 1872 július 28-án, Londonban.

Fordította (angolról): Borzási Sándor, 2011

internetes angol szöveg:
http://www.spurgeongems.org/vols16-18/chs1063.pdf

felolvasva:
http://www.baptista.ro/szatmarnemeti/igemagyarazat1.html 

Alapige: Zsid 11,24-26

Hit által tiltakozott Mózes, midőn felnövekedett, hogy a Faraó leánya fiának mondják, Inkább választván az Isten népével való együttnyomorgást, mint a bűnnek ideig-óráig való gyönyörűségét; Egyiptom kincseinél nagyobb gazdagságnak tartván Krisztus gyalázatát, mert a megjutalmazásra tekintett.

(1)¶ Az utolsó vasárnap Ráháb hitéről szóltunk. Említést tettünk korábbi visszataszító jelleméről,  s kimutattuk, hogy ennek ellenére, hite diadalmaskodott, és nemcsak megmentette őt, hanem jó cselekedeteket is hozott létre életében. Nos, úgy tűnt nekem, mintha egyesek ilyesmit mondtak volna: „Ez a hit, kétség nélkül igen megfelel Ráhábnak, s a hozzájuk hasonló bűnösöknek. Akikből hiányzik az emberség édessége és világossága, nyugodtan követhetik az evangéliumot, és igen testhezálló és hasznos dolognak bizonyulhat számukra, de a jóravaló emberek sohasem fogják azt elfogadni.”  (2)¶ Feltételezem, hogy egyesek megvető mosollyal elvetnek minden hitet Istenben, mint ami nem méltó magas színtű életkörülményekhez, és tanult emberekhez. Ezért a Mózes esetét vesszük most elő, mely teljes ellentétben áll a Ráhábéval, s reméljük, segíteni fog a gúnyos mosoly eltávoztatásában. (3)¶  Habár, valóban, ez kevés eredménnyel járhat, mert ha valaki gúnyolódásra adja magát, úgy nem érdemes öt percet se vesztegetned a vele való vitatkozásra.  A csúfolódó általában oly jelentéktelen személy, hogy csúfolódása nem érdemli meg a figyelembevételt. Aki nagy mester a csúfolódásban, az semmi egyébre nem való, és ezért a legjobban tesszük, ha hagyjuk, hadd töltse be általa választott, nagyra becsült hivatását.
(4)¶ Úgyszintén, úgy tűnt nekem, hogy egyesek teljes komolysággal talán ez mondják: „Én Isten gondviselése folytán, s az engem érintő körülmények révén minden nyilvános bűntől tiszta vagyok. Azonfelül nem vagyok tagja a legalsóbb-rendű embereknek, s nem tartozom azon személyek csoportjába, akiknek Ráháb méltó képviselőjük lehetne. Tulajdonképpen, én Isten gondviselése folytán egy nagyszerű helyre kerültem, és minden önzés nélkül felsőbbrendű jelleműnek vallhatom magam.  (5)¶ És meglehet, hogy az ilyen személyek úgy érzik magukat, mintha e felsőbbrendűség által hátrányos helyzetben lennének. Ilyen gondolatok foglalkoztathatják őket: „Az evangélium a bűnösökért adatott. Nyilván eljut a legbűnösebbekhez is, és megáldja őket.  Mi is megvalljuk, hogy bűnösök vagyunk, de talán mivel nem vétkeztünk oly nyilvánosan, nem lehetünk oly tudatában a bűnnek, és ezért nem vagyunk eléggé felkészülve elfogadni Isten túláradó kegyelmét, mely a leggonoszabbat és legaljasabbat meglátogatja.” (6)¶ Ismertem egyeseket, akik szinte kívánták, hogy bárcsak a tékozló fiúhoz hasonlítanának az ő barangolásában, hogy sokkal könnyebben hasonlítsanak rá a visszatérésében is.   Mindenestől téves felfogás ez, mely gyötri őket, de semmiképp sem ismeretlen előttünk.  Talán, amint eléjük tárjuk a hit hőseinek egyikét, ki magas rangú ember volt, felsőfokú képzettséggel, és tiszta jellemmel bírt, lehet hogy Isten Lelke rávezeti őket, hogy gondolkozásukat kiigazítsák.  Mózes a legnemesebb rendű emberekhez tartozott, de csakis egyedül hit által igazult meg, épp azon hit által, mely megmentette Ráhábot.  Ez a hit vezette őt Isten hűséges szolgálatára, és páratlan önmegtagadásra.  (7)¶ Az én buzgó imádságom az, hogy te, aki erkölcsös, kedves és tanult vagy, fedezz fel a Mózes tettében egy követendő példát a magad számára. Többé ne vesd meg az Istenben vetett hittel teljes életet. Ez az egy szükséges dolog, ami nálad hiányzik, az egyetlen dolog, ami minden más felett szükséges.  Magas rangú, kiváló helyzetű ifjak vagytok? Ilyen volt Mózes. Kifogástalan jellemű emberek vagytok? Ilyen volt ő. Olyan helyzetben vagytok, ahol a lelkiismeret hangjának követése sokba kerülne nektek? Mózes vállalta és elszenvedte ezt, mint aki látta a Láthatatlant, és habár egy ideig vesztesnek tűnt, most örökké nyertes azon veszteség által. Ó, Isten Lelke vezessen titeket, hogy kövessétek a hit, erény és dicsőség ösvényét, amelyen látni fogjátok, hogy egy ilyen ember, mint Mózes, mutatja nektek az utat. 
(8)¶ Először megfigyeljük Mózes döntését, állásfoglalását. És másodszor az ő döntőképes határozott jellemének forrását – „hit által” volt ez. Harmadszor azokat az indokokat vesszük szemügyre, amelyek vezették hitét döntésében. Majd ezt követően röviden szólunk azokról a tanulságokról, melyeket e tárgy elénk tár.
(9)¶ I. Először, tehát, figyeljük meg MÓZES HATÁROZOTT DÖNTÉSÉT. „Amikor felnövekedett, tiltakozott, hogy őt a faraó lánya fiának mondják.” ¶ Nincs semmi szükség arra, hogy elbeszéljük azokat a történeteket, melyeket Josephus és más régi írók állítanak Mózes gyermekkoráról, például azt, hogyan vette el a faraó koronáját, s miként taposott rá. Ezek lehetnek igazak, de éppoly valószínűséggel lehetnek merő kitalálások.  Isten Lelke bizonyára nem említi őket a Szentírásban, s amit Ő nem látott érdemesnek lejegyezni, azt nem kell figyelemre méltassuk. (10)¶  Azzal a kérdéssel sem foglalkozom sokat, hogy „miért maradt Mózes negyven évig a fáraó udvarában, és ez idő alatt nyilván nemde a fáraó lánya fiának nevezték,  s hogy ha nem is élvezte a bűn gyönyöreit, mindenesetre része volt Egyiptom gazdagságában”. (11)¶ - Lehetséges, hogy megtérésre csak negyven éves korában jutott. Meglehet, hogy fiatalkorában szívvel-lélekkel egyiptomi volt, teljesen ráadta magát a tanulmányaira, Egyiptom bölcsességét teljesen kiaknázta, és egyszersmind, amint István mondja a Cselekedetek könyvében „hatalmas volt beszédben és cselekedetben”.  Ezekben a korai években igen meghitt barátságban állt a nagy filozófusokkal és harcosokkal, és talán teljes lefoglaltságában elfeledkezett nemzetiségéről. 
(12)¶ Isten kezét látjuk a Fáraó udvarában töltött negyven évben. Bármennyi rossz és határozatlanság kerítette is őt ott hatalmába, látjuk a jó eredményt, mit Isten végül kihozott belőle. Mert tapasztalatai és megfigyelései által még inkább képessé vált uralni egy nagy népet, és még alkalmasabb eszköz lett Isten kezében abban, hogy Izráel nemzetét az Istentől meghatározott kellő formára alakítsa.
(13)¶ Talán a negyven év alatt megpróbálta azt tenni, amit manapság úgyszintén sokan próbálnak, - megkísérelte, hogy vajon nem szolgálhatja-e Istent, s nem maradhat-e úgyszintén a Fáraó lányának a fia is. Meglehet, olyan gondolkozású volt, mint testvéreink egy bizonyos egyházban, kik tiltakoznak egyházuk ellen, de mégis abban az egyházban maradnak, mely a ritualizmust teljesen szabadjára engedte. (14)¶  Talán azt gondolta, hogy kiveheti részét Egyiptom kincseiből is, és Izráellel is szolidarizálhat.  Otthonosan fog mozogni az Isis és Osiris papok társaságában, és ugyanakkor becsületes bizonyságtétellel ki fog állni Jehováért is. Ha ő nem is próbálta meg e lehetetlenséget, mások, más korokban igenis megpróbálták. (15)¶  Meglehet, próbálta elhallgattatni önmagát azt mondva lelkének, hogy neki annyira rendkívüli lehetőségei vannak a hasznosságra, hogy nem adja fel ezeket, azáltal, hogy azonosítja magát az abban az időben el nem ismert felekezetű izraelitákkal. Izráelhez húzó titkos érzelmeinek nyílt megvallása nyomban kizárta volna őt a jó társadalomból, s különösen az uralkodói házból, ahol mégis, igencsak kitűnt, hogy nagy s hasznos befolyása van. (16)¶Nagyon is valószínű, hogy épp azok az érzések, melyek ma is oly sok jó embert rossz helyeken tartanak, Mózesre is erővel hatottak, negyven éves koráig. De akkor, elérvén a teljes férfikort, és a hit befolyása alá kerülvén, teljesen szakított e tőrbeejtő kísértéssel, amint remélem, hogy sokan a mi nagyrabecsült testvéreink közül is megtesznek, még mielőtt az öregség tehetetlensége rájuk nem szakad. Remélem, hogy nem fognak folytonos szövetségben állni Róma kebelbarátaival, hanem elég férfiasság lesz bennük arra, hogy kiszabaduljanak bűvkörükből. (17)¶Amíg Mózes gyermek volt, úgy gondolkozott, mint gyermek; de amikor felnőtt férfivá lett, félretette a megalkuvásról alkotott gyerekes képzeteit. Ha mint ifjú, úgy gondolta, hogy elrejtheti az igazság egy részét, s így fenntarthatja pozícióját: amikor érettségre jutott s eléggé belátta, mi a teljes igazság, utálattal fordult el minden megalkuvástól, s oly bátran jött ki onnan, mit az élő Isten szolgája.  
(18)¶Isten Lelke figyelmünket arra az időpontra irányítja, amikor Mózes felnevekedett, vagyis, amikor életének első negyven éve eltelt. Akkor, minden tétovázás nélkül elutasította, hogy a fáraó lánya fiának mondják, s sorsát Isten megvetett népéhez kötötte.
(19)¶Kérlek, figyeljétek meg, először, ki volt ő, aki ezt a döntést tette. Tanult ember volt, mert kitanulta az egyiptomiak minden bölcsességét.  (20)¶Lehet, van, aki azt mondja, hogy szerinte az egyiptomiak bölcsessége nem volt valami rendkívüli. Nem, és az angolok bölcsessége sem sokkal különb annál. A jövő nemzedékek éppúgy nevetni fognak az angolok mostani bölcsességén, mint ahogy mi most nevetünk az egyiptomiakén. Egy adott kor emberi bölcsességét a következő kor bolondságnak fogja tartani mindig. (21)¶Az úgynevezett filozófia is, mi egyéb, mint a tudatlanságnak nagy nevek alatt való elrejtése, s a merő sejtéseknek választékosan elkészített elméletekben való tálalása? Isten Igéjének örök világosságához hasonlítva az emberek minden ismerete „nem világosság, hanem látható sötétség”.  (22)¶Rendszerint a tanult, értelmiségi emberek nem készek s nem hajlandók elismerni az élő Istent. A filozófia öntelt felfuvalkodottságában megveti a Végtelen csalhatatlan kijelentését, s nem akar a világosságra jönni, nehogy cselekedeteiben megfeddessék.  Minden korban úgy volt, hogy amikor egy ember bölcsnek gondolta magát, rendszerint mindig egyformán megvetette az Örök bölcsességet. Ha valóban igazán bölcs lett volna, úgy alázattal meghajolt volna a mindenek felett álló Úr előtt, de mivel csak névleg volt az, így szólt: „Kicsoda az Úr?” (23)¶Nem sokan hívattak bölcsek test szerint, nem sokan nemesek. Nemde Urunk maga mondta, és az ő szava minden korra érvényes: „Hálát adok néked, Atyám, mennynek és földnek Ura, hogy elrejtetted ezeket a bölcsek és értelmesek elől, és a kisdedeknek megjelentetted?” De mégis, olykor egy Mózeshez hasonló tanult ember, a menny áldása folytán vezetve van, hogy az igazság oldalára álljon, az igazi bölcsességet válassza, és amikor ilyen tapasztalunk, adjunk dicsőséget érte az Úrnak!
(24)¶Azonkívül, hogy tanult ember volt, a felső osztályhoz is tartozott. Örökbe fogadta őt Thermuthis, a fáraó leánya, és lehetséges, bár nem vagyunk teljesen bizonyosak benne, hogy ő volt a trónörökös. Azt mondják, hogy Egyiptom akkori királyának nem volt más gyermeke, s hogy ennek a lányának nem volt fia, és hogy Mózes lett volna, ezek szerint, Egyiptom következő királya.  Mégis, bármilyen nagy és hatalmas volt is a királyi háznál, életét inkább Isten megvetett népével kötötte össze. (25)¶Adja Isten, hogy láthassunk sok kiváló nagy embert bátran kiállni Istenért és az Ő igazságáért, elutasítva az emberi vallást. De ha ezt megteszik, ez valóban a kegyelem csodája lesz, mert a nagyok közül mindig kevesen cselekedtek így. Itt-ott a mennyben található egy-egy király, s itt-ott a gyülekezetekben is láthatunk egyet-egyet, aki koronát visel és imádkozik; de milyen nehéz a gazdagoknak bemenni a mennyek országába! Amikor mégis megteszik, hálás szívvel áldjuk Istent érte!
(26)¶Továbbá, emlékezzetek, hogy Mózes nagy tehetségű ember volt. Világosan látjuk ezt abból a közigazgatási szakértelemből, mellyel intézte Izráel fiainak ügyeit a pusztában. Mert bár Istentől ihletett volt ő, mégis, természetes képessége nem volt felfüggesztve (helyettesítve), hanem felülről uralva.  (27)¶Költő volt: „Akkor éneklé Mózes és az Izráel fiai ezt az éneket az Úrnak”. Ama jeles költemény a Vöröstengernél egy igazán mesteri óda volt, és szerzője páratlan tehetségét bizonyítja.  A kilencvenedik zsoltár szintén magas szinten szemlélteti költői erejét. (28)¶ Egy személyben próféta, pap és király is volt ő Izráelben, s nem volt hozzá hasonló senki, kivéve azt az Embert, aki több volt, mint ember. Nem ismerek más embert, aki oly közel ért volna jellemének dicsőségében Krisztushoz, mint Mózes. Ezért e két nevet egybekötve találjuk a mennyei dicsénekben, - „énekelték az Isten szolgájának, Mózesnek és a Báránynak énekét.” (29)¶Ekként látjátok, hogy valóban rendkívüli ember volt, és mégis, sorsát Isten népével egybekötötte. Nem sokan vannak, akik ezt készek megtenni, mert általában a világ erőtlenjeit választotta ki magának az Isten, hogy megszégyenítse az erőseket. És a világ megvetettjeit választotta ki magának az Isten, és a semmiket, hogy a valamiket megsemmisítse: hogy ne dicsekedjék előtte egy test sem. És mégis, itt, Ő, aki akin akar könyörül, kiemeli e nagy embert, e bölcs embert, és kegyelmet ad neki, hogy eltökélt legyen Istenének szolgálatában. Ha e délelőttön ilyen személyhez kell szólnom, szeretnék komolyan imádkozni, hogy a felséges dicsőségből való hang hívja el őt is hasonló, világos állásfoglalásra.
(30)¶Aztán, figyeljétek meg, milyen társaság elhagyására érzett Mózes késztetést. A fáraó udvarából való kijövetelében el kellett szakadnia minden királyi és felső rangú jeles embertől, akik közül egyesek igen kívánatos személyek lehettek számára.  Mindig különleges varázsa szokott lenni a nagy emberek társaságának, de Mózes határozott lelke mindegyiktől elszakította magát. (31)¶Biztos vagyok benne, hogy mivel Egyiptom minden bölcsességében jártas volt, egy ilyen embert, mint Mózes, mindig szívesen láttak a különböző tudományos körökben. De ő lemondott minden dicsőségéről a elit tudósok közt, hogy hordozza a Krisztus gyalázatát. Sem a nagy emberek, sem a tudósok nem tudták visszatartani őt, amikor lelkiismerete egyszer kijelölte az utat.  ¶ (32)¶Biztosak lehettek, úgyszintén, hogy el kellett szakítsa magát számos barátjától is.  A negyven év folyamán az ember feltételezheti, hogy sok olyan kapcsolatot alakított, melyek igen meghittek és gyöngédek voltak, de sokak sajnálatára, ő a népszerűtlen párttal azonosította magát, akiket a király kiirtani igyekezett, s ezek után aztán egy pajtása sem akarta többé elismerni őt. Negyven évet élt a sivatag magányában, s csak azért tért vissza Egyiptomba, hogy a földet csapással sújtsa, úgyhogy korábbi barátaival való szakítása abszolút és teljes volt.  (33)¶De, ó, összetört lélek, ha el is kell szakíts minden kedves köteléket, s ha lelked el kell vonnod mindenkitől akit szeretsz, ha Isten kéri ezt, hozd meg azonnal az áldozatot! Ha hited megmutatta neked, hogy jelenlegi állásod megtartása bűnnel vagy tévelygéssel való közösséget foglalna magába, akkor Isten segítsége által szakíts vele, minden további alkudozás nélkül! A romlottak fészkei ne tartsanak fogva téged, hanem, amint Isten szabadságot adott neked, emelkedj magasra, és dicsérd Istened a te szabadságodért! Jézus elhagyta a menny angyalait érted; hogy ne hagynád el hát te is, ha kell, a legjobb társaságokat is, Őérte?!
(34)¶De leginkább csodálom Mózest, amikor nemcsak azon gondolkodom, hogy ki volt ő, és milyen társaságból jött ki, hanem szemügyre veszem, milyen személyek voltak azok, akikhez társult. Mert, az igazat megvallva, az igaz Isten követői személyüket tekintve nem voltak szeretetreméltó emberek abban az időben. Mózes kész volt magára venni Krisztus gyalázatát és viselni Isten népének nyomorúságát akkor, amikor, - újra merészelem ezt kijelenteni! - nem volt semmi vonzó tulajdonság a népben, magában. (35)¶Nyomorultul szegények voltak, szétszóródva az egész országban, robotmunkára fogott gürcölők, egész nap téglavetésben foglalatoskodva. És ez a téglakészítés, mely épp azért volt rájuk mérve, hogy szellemüket letörje, igenis jól megtette hatását! Teljesen lélektelenekké váltak, nem rendelkeztek vezetőkkel, s nem voltak felkészülve az ő követésükre, ha esetleg vezetők támadnának közülük. (36)¶Amikor Mózes, felkarolván ügyüket, tudomásukra adta, hogy Isten küldte őt hozzájuk, először elfogadták; de midőn a próféta első közbenjárása a fáraót arra indította, hogy megduplázza kiszabott munkájukat, azzal a kikötéssel, hogy polyvát ne adjanak nekik, nyomban ellene fordultak Mózesnek. Már legelőször is, negyven évvel korábban, amikor a köztük támadt egyenetlenség elsimítására igyekezett, az egyik közülük azt mondta: „Meg akarsz ölni engem is, mint megölted tegnap az egyiptomit?!”  (37)¶Valósággal, szó szerint rabszolga csőcselék voltak, letörve, eltaposva és elcsüggedve. ¶ A rabszolgaságban a legrosszabb dolgok egyike az, az embert teljesen elemberteleníti, és nemzedékeken át alkalmatlanná teszi őket a szabadság teljes élvezésére. Még amikor a rabszolgák szabadságot nyernek is, nem várhatjuk tőlük, hogy úgy viselkedjenek, mint akik szabadon születtek, mert a szolgaságban a vas egész a lélek mélyéig hatol, és megkötözi a szellemet. (38)¶¶ Ekként világos, hogy az izraeliták nem épp a legkiválóbb társaság voltak a magas képzettségű Mózes számára, hogy társuljon velük. Herceg létére, közös sorsot kellett vállalnia a szegényekkel; szabad ember létére össze kellett elegyedjen a rabszolgákkal; tanult ember létére eggyé kellett válnia a tudatlan néppel; bátor lelkületével alá kellett szállnia, hogy azonosuljon a gyenge lelkű jobbágyokkal. (39)¶¶ Milyen sokan azt mondanák ma: „Nem, ezt nem tudom megtenni! Tudom jól, milyen gyülekezettel kellene egyesülnöm, ha teljes szívvel követem a Szentírást, és mindenben engedelmeskedem az Úr akaratának; de annyira alacsonysorsúak, oly szegények,  oly tanulatlanok, s imaházuk sem bír távolról sem arhitekturális szépséggel! Prédikátoruk egyszerű, nyers modorú ember, s ők maguk sem kifinomult emberek. Az egész szektájuk alig bír fenntartani egy fuvarost! Teljesen el leszek zárva a társadalomtól, ha összekötöm magam velük.” (39)¶¶  Nemde annyit hallottunk már ilyen aljas érveléseket, hogy betegek lettünk tőle! és mégis, széles körben hat ez a mostani üresfejű, szívtelen nemzedékre. Hát senki sincs, aki szeretné az igazságot, akkor is, amikor az nem visel díszruhát?  Nincs senki, aki jobban szereti az evangéliumot, mint a külső pompát és mutatványt? (40)¶¶ Amikor Isten feltámaszt egy Mózest, mit törődik ő azzal, hogy milyen szegények az ő testvérei? „Ők Isten népe” – mondja, - „és ha nagyon szegények, úgy nagyobb bőkezűséggel kell segítenem őket! Ha elnyomottak és levertek, annál több okom van, amiért segítségükre siessek! Ha szeretik Istent és az Ő igazságát, úgy bajtársuk vagyok, és mindig oldalukon fogok állni a csatában.” Kétség nélkül, Mózes mindezt végiggondolta, de lelke határozott volt, és nyomban elfoglalta helyét.
(41)¶Többek között, egy szomorú dolgot el kell mondanunk Izráelről, ami bizonyára sok fájdalmat okozhatott Mózesnek. Úgy találta, hogy Isten népe közt vannak némelyek, akik egyáltalán nem hoztak dicsőséget Istenre, és igen elvtelenek és jellemtelenek voltak. De ő nem ítélte az egész népet az egyesek hibái alapján, hanem ősi alapokmányaik és intézményeik szerint. És azt látta, hogy az izraeliták, minden hibájuk ellenére, Isten népe voltak, miközben az egyiptomiak, minden erényeik ellenére, nem voltak azok. (42)¶¶ Nos, közülünk mindenkire érvényes, hogy Isten Igéje alapján vizsgáljuk meg a lelkeket, s aztán félelem nélkül kövessük meggyőződésünket!  Hol van Krisztus elismerve, mint az egyház Ura? Hol fogadják a Szentírást valóban úgy, mint a hit zsinórmértékét? Hol vannak a kegyelem tanai világosan hirdetve s hittel elfogadva? Hol gyakorolják a szentségeket úgy, amint az Úr rendelte őket? – Mert kész vagyok ezzel a néppel együtt járni, ügyöket felkarolni, velük azonosulni, Istenük az én Istenem lesz! (43)¶¶ Nem keresünk tökéletes gyülekezetet ezen a földön, de olyan egyház után nézünk, mely mentes a pápaságtól, a sákramentalizmustól és hamis tanítástól. S ha nem találunk ilyet, úgy várunk addig, míg találhatunk, de a hamissággal és a papi visszaélésekkel sohasem lépünk közösségbe! Ha vannak hibák a testvérekben, úgy kötelességünk türelmesen elhordozni őket, és kegyelemért könyörögnünk értük, hogy legyőzzék a rosszat; de a pápistákkal és racionalistákkal mi lépünk rokonságba, ellenben Isten számon kéri ezt kezünkből!
(44)¶ Fontoljátok meg, mit hagyott el Mózes Izráel pártjára állva. Elhagyta a dicsőséget – „elutasította, hogy a fáraó lánya fiának neveztessék”. Elhagyta az élvezetet – megvetette „a bűnnek ideig-óráig való gyönyörűségét.” És apostolunk szerint, elhagyta a gazdagságot is, mert felvéve a Krisztus gyalázatát, lemondott „Egyiptom kincseiről”. (45)¶ ¶ Nos, hát, ha odáig jut a dolog, hogy ahhoz, hogy Istent követhessem és neki engedelmes legyek ott kell hagynom társadalmi állásásomat és páriává kell válnom; ha le kell mondanom is ezernyi élvezetről, s ha meg kell fosztatom járandóságaimtól és minden bevételemtől, - mégis, a kötelesség követelményeivel azonosulnom kell! Hajdan a mártírok életüket adták, és senki sem maradt ma, aki megélhetését kész feladni? Ha igazi hit van egy ember szívében, úgy nem töpreng afelett, melyiket válassza a kettő közül, koldusbotot, vagy a tévelygéssel való megalkuvást! Krisztus gyalázatát többre fogja becsülni Egyiptom kincseinél.
(46)¶ Fontoljátok meg még egyszer, mit karolt fel Mózes, amikor elhagyta a királyi udvart.  Bőséges nyomorúságot vont magára, „inkább vállalván az Isten népével való együttnyomorgást.” És átkarolta a gyalázatot, mert „Krisztus gyalázatát többre becsülte Egyiptom kincseinél.” (47)¶ Ó, Mózes, ha úgy hiszed, hogy Izráellel eggyé kell válnod, tudd meg, semmi jelenlegi jutalom sem vár rád; semmi nyereséged sem lesz, abban, csak veszteség! Tiszta alapelvből kell ezt tenned, Isten iránti szeretetből, az igazság felőli teljes meggyőződésből; mert a törzseknek nincs dicsőségük, vagy gazdagságuk, amivel elárasszanak! Nyomorúságban lesz bőven részed, s ez minden, amire számíthatsz! Bolondnak fognak nevezni, s az emberek azt fogják tartani, hogy jó okuk van ez tenni. (48)¶  Éppen így van ez ma is. Ha bármely ember ma kimegy a táboron kívül az Urat keresni, ha kimegy Krisztushoz, a kapukon kívül, ezt egyedül Isten és az Ő Krisztusa iránti szeretetből kell tegye, és nem egyéb okok miatt! Isten népének nincsenek javadalmai, vagy püspökségei, amit felajánlhatnának; ezért arra kérik az embereket, jól számolják fel a költségeket.  Amikor egy buzgó megtért azt mondta Urunknak: „Uram, követlek téged, valahová mégy,” ezt a lehűtő választ kapta, „A rókáknak barlangjuk van, és az égi madaraknak fészkük, de nekem, az ember Fiának, mint hová fejem lehajtsam.”  Ebben az órában sem ajánl fel az igazság önmagán kívül egyebet azoknak, akik őt készek eljegyezni. Megvetés, gyalázat, kemény sors, csúfság, félreértelmezés – ezek képezik az állhatatos következetesség jutalmait. S ha jobb sorsban lenne részed, azt kivételnek tartsd. (49)¶ Ha bárki is elég nemes lelkű ahhoz, hogy az igazságot az igazságért szeresse, és Istent Istenért, és Krisztust Krisztusért szeresse, úgy sorakozzon fel azok mellé, akik hasonló gondolkozásúak.  De ha valamit ezen kívül, s ezen felül keresne, ha híressé szeretne válni, vagy hatalomra kívánna szert tenni, vagy anyagi segélyben részesülni, úgy jobb, ha megtartja helyét a gyáva pletykások között, kik rajzanak körülöttünk. Isten egyháza nem veszteget meg senkit. Nincs üzleties módszere, hogy pénzt ajánljon fel az emberek megvásárlására, s ha lenne is, undorodna az ilyesmitől. Ha az Úr szolgálata nem elég jutalom, úgy akik valami többre vágynak, menjenek önző útjukon: ha a menny nem elég, úgy, akik képesek megvetni azt, keressenek maguknak mennyországot idelenn. (50)¶  Mózes, amikor Isten népéhez csatlakozott, határozottan és visszavonhatatlanul, de nem érdekből cselekedett, anélkül, hogy valami testi ígéret kecsegtette volna, vagy valamely barát befolyásolta volna a nagy választásban. Csakis az igazságért, az Úrért, lemondott mindenről; megelégedve azzal, hogy Isten eltaposott népéhez számláltassék. 
II. (51)¶  Most másodszor, lássuk, mi volt A MÓZES DÖNTÉSÉNEK FORRÁSA? Az Írás azt mondja, hogy a hit volt, máskülönben egyesek azt erősítenék, hogy a vér(ségi kapcsolat) ereje volt a titka. „Születésileg izraelita volt, - mondják – és ezért, a természeti ösztön hajlamai győztek”. Igénk azonban egy egészen más okot tár elénk.  (52)¶ Mi eléggé jól tudjuk, hogy a hívő szülők gyermekei nem testi születésüknél fogva jutnak el oda, hogy tiszteljék a igaz Istent. A kegyelem nem a vérben folyik; a bűn igen, de az igazság nem. Ki ne emlékezne híres evangéliumhoz hű emberek fiaira, akik most már messze jutottak a ritualizmusban? Nem a vér, hanem a hit volt az, mely Mózest az igazság útjára hajtotta. (53)¶ Nem is a különcködés vezette őt arra, hogy pártját fogja az elnyomottaknak. Olykor találunk igen jeles, nemes embereket, aki olyan személyekhez adják magukat, akik teljesen más rangúak és helyzetűek mint ők, egyszerűen csak azért, mert sohasem tudnak úgy eljárni, mint mások, hanem saját furcsa szokásaik szerint akarnak élni. Nem így volt Mózesnél. (54)¶Egész életében nem tudsz felfedezni egy különködési (excentrikus) vonást: józan, szilárd, törvényszerű volt. S mi lesz, ha azt mondom, koncentrikus ember volt, mert centruma mindig a megfelelő helyen volt, s mindig a bölcs józanság és megfontoltság szerint cselekedett. Tehát nem lehet döntését hamis számlára írni. (55)¶Nem is hirtelen, elhamarkodott lelkesültségből származott ez, vagyis, mert lelkében erős hazafiság lángolt volna, hisz ez sokkal inkább forróvá tette volna őt mint megfontolttá. Nem. Lehet, hogy volt némi elhamarkodottság az egyiptomi ember megölésében az első alkalommal, de aztán volt negyven évnyi ideje azt átgondolni, és mégis, sohasem bánta meg választását, hanem kitartott Isten elnyomott népe mellett, és továbbra sem akart úgy gondolni magára, mint a Faraó lánya fiára. Tehát a hit volt, csakis a hit, mi a Sinai prófétát e mérvadó döntésre képesítette, és ebben állhatosan meg is tartotta.
(56)¶Milyen hite volt? Először is, volt hite Jehovában. Valószínű, hogy Mózes látta Egyiptom különféle isteneit, éppúgy, mint ahogy mi is látjuk őket most, a rajzokban, melyeket az ő templomaikból és piramisaikból másoltak le. Látjuk a szent macskát, a szent madarakat, a szent krokodilt, és mindenféle állatokat, melyeket istenekként tiszteltek. S ezenfelül seregekkel voltak idegen isteneik, melyek emberekből, barmokból, madarakból álltak, melyek múzeumainkban állnak, mind e mai napig, s valamikor az egyiptomiak bálványimádó tiszteletének tárgyai voltak. Mózesnek elege volt minden ilyen szimbolizmusból. Szívében meg volt győződve, hogy van egy Isten, egy egyetlen Isten, s nem akart tudni semmit Atum, Ptah vagy Mut istenekről. (57)¶Az én szívem is Istenhez kiált, hogy a nemes lelkek e mai korban belefáradjanak az elefántcsont, ébenfa és ezüst istenekbe, melyeket imádnak keresztek és feszületek név alatt, és jussanak el teljes megutálására annak, ami leglealjasítóbb és tönkretevőbb minden bálványozás felett, melyben az ember lisztből és vízből készít istent magának, leborul előtte, majd lenyeli, leküldvén istenét a hasába, és mondhatnám durvábban tovább! Egy szatirikus azt mondta Egyiptomról: „Ó, boldog nép, melynek istenei saját kertjeikben teremnek!”- mi meg éppoly erővel mondhatjuk: „Ó, boldog nép, melynek isteni saját kemencéikben sülnek!” Hát nemde ez a babonaság legutolsó formája, mely folyton lealjasította az ember értelmét? A négerek fétises istentisztelete sem sokkal megalázóbb! (58)¶ Ó, bárcsak a bátor és igaz szívek elfordulnának határozottan az ilyen bálványimádástól, s feladnának minden vele való kapcsolatot, ez mondva: „Nem, én nem tehetem, én nem merem! Egy Isten van, ki teremtette a mennyet és a földet, csak egy tiszta Lélek, ki fenntart mindeneket hatalmának erejével, én csak Őt fogom imádni. És az Ő tulajdon törvénye szerint fogom imádni Őt, képek és szimbólumok nélkül, hisz ezeket Ő mind megtiltotta!” Hát nem megmondta: „Ne csinálj magadnak semmilyen faragott képet, vagy bármilyen hasonlatosságot azokhoz, amik fenn a mennyben, vagy alant a földön vannak; ne imádd és ne tiszteld azokat: mert Én, az Úr, a te Istened féltékeny Isten vagyok?!” (59)¶ Bárcsak Isten adna hitet az embereknek, megismerni, hogy csak egy Isten van, s hogy az egy Istent nem ember-alkotta rítusok és ceremóniák által kell imádni, mert Ő „Lélek, és akik Őt imádják, lélekben és igazságban kell imádják!” Ha ez egyetlen igazság, igazán mennyei erővel hatna az emberek elméjére, megrengetné Sz. Péter és Sz. Pál templomokat e városban tornyuk tetejétől a legmélyebb kriptájukig! Mert mi mást tanít e két egyház manapság nekünk, mint puszta, világos bálványimádást, - az egyik előírt szabály szerint, a másik megengedés által, mert most már azok, akik merészen imádják azt amit ők „szent elemeknek” neveznek, engedélyt és felhatalmazást kapnak, ravasz mesterségük gyakorlására Anglia egyházában is! Minden egyes ember, aki csak szereti Istenét, teljesen rázza ki ezen utálatosságokat ruhája szegélyéből! És kérem Istent, hogy sok Mózeseket lássunk, akik így fognak cselekedni. 
(60)¶Mózes hite úgyszintén Krisztusban nyugodott. „De Krisztus még nem jött el,” - mondja valaki. Jó-jó, de el kellett jönnie, és Mózes várta az Eljövendőt. Szemét a közbeeső időn túlra irányította, s maga előtt látta Silót, akiről a haldokló Jákób énekelt. Tudott egy ősi ígéretről mely az ő atyáinak adatott, hogy az Ábrahám magvában a föld minden népei megáldatnak, s ő kész az áldásban való részesedésért kivenni részét a gyalázatból. 
(61)¶Kedves barátaim, sohasem lesz alapos hitünk Istenben, csak ha úgyszintén van hitünk Jézus Krisztusban is. Az emberek hosszú ideig, keményen próbálták imádni az Atyát a Fiútól elválasztva. De itt áll és mindig érvényes lesz: „Senki sem jöhet az Atyához, hanem csak én általam.”   Eltávolodsz az Atya tiszteletétől, ha nem az Isten Fia közbenjárása és engesztelése által járulsz hozzá. Nos, bár Mózes nem tudta Krisztus felől mindazt, mi számunkra már kijelentett igazság, mégis, volt hite az eljövendő Messiásban, s ez a hit erőt adott lelkének. (62)¶Azok az emberek képesek vállalni s elviselni a szenvedést, akik elfogadták Krisztus Jézust, az Urat. Ha valaki megkérdezné tőlem, mi az, ami hazánk egykori hívőit olyan hősökké tette, amilyenek voltak; mi tette puritán elődeinket rettenthetetlenekké ellenségeik előtt; mi vezetette a reformátorokat a protestálásra, és a mártírokat a halál vállalására: ezt felelném: a Láthatatlan Istenbe vetett hit volt ez, társítva Isten szeretett Fiában való hittel, aki a Megtestesült Isten.  Amint benne hittek, oly szeretetet éreztek keblükben, hogy az iránta való szeretetért képesek lettek volna ezernyi halált halni is. 
(63)¶De aztán, ehhez társult, hogy Mózesnek szilárd hite volt Isten népével kapcsolatosan. Ezt már érintettem.  Tudta, hogy az izraeliták Isten választottjai voltak, s hogy Jehova egy szövetséget kötött velük, hogy minden hibáik ellenére sem bontja fel saját népével kötött szövetségét. S ezért tudta, hogy az ő ügyük Isten ügye volt, s mivel Isten ügye, ezért igaz és helyes ügy.  (64)¶Ó, valóban nagy dolog, amikor egy ember ilyen hittel bír, hogy ezt mondja, „Nem érdekel, mit tesznek vagy gondolnak mások; úgy járok el, amint Isten várja azt tőlem. Az én számomra nem mérvadó, mit parancsolnak nekem más teremtmények, sem az, hogy mit mond a közvélemény, bevett szokás; még az sem döntő, a vallás dolgában, mit mondanak szüleim. Az igazság Isten csillaga, és én követni fogom e csillagot, bárhová vezessen is engem. Ha magányossá válok is miatta, ha olyan látásokat kell is elfogadnom, amikben soha senki sem hitt; ha ki kell is mennem teljesen a táboron kívül; és minden kapcsolatot fel kell adnom,  - mindezek oly jelentéktelenek számomra, mint egy porszem a mérlegserpenyőben. (65)¶De ha egy dolog valóban igaz, úgy hinni fogom azt, hirdetni fogom azt, szenvedni is kész vagyok érte, annak terjesztéséért; s ha lesznek más hamis tanítások, sohasem fogok velük szimpatizálni, egy pillanatig sem. Nem fogok közösséget vállalni a hamissággal, még csak egy percig sem.  Ha egy ügy helyes és igaz lesz, úgy Jézusom vezetésével, tűzön-vízen keresztül harcolni fogok érte”.  Nos, ezt látom én igazlelkűségnek, de hol találjuk ezt ma? (66)¶A modern lelkiség azt dünnyögi: „mindenkinek közülünk igaza van, mindenkinek egyformán.” Aki „igent” mond, helyesen jár el, és aki „nemet” mond, az is helyesen jár el. Hallod, amint valaki émelyítő szentimentalizmussal arról beszél, amit ő keresztyén szeretetnek nevez.  Ezt mondja: „Én azon a véleményen vagyok, hogy ha egy ember muzulmán is, vagy katolikus, vagy mormon, vagy szakadár, ha őszinte lelkű, úgy jó úton van.” Még az ördögimádókat sem zárják ki teljesen. Orgyilkosok és kannibálok ugyan, de ha a dolgok szépen előrehaladnak, nemsokára őket is befogadják a Nagy Egyház boldog családjába! Ilyen a jelenkor hangneme és álkegyessége, de én bizonyságot teszek ellene, hogy semmi igazság sincs benne! És felszólítom Isten minden egyes gyermekét, hogy tiltakozzon ellene, és Mózeshez hasonlóan, jelentse ki, hogy nem lehet részestárs ilyen föderációban! (67)¶ Ha létezik igazság valahol, úgy jertek, találjuk azt meg!  A hazugság nem lehet igazság, s ezért utálattal forduljunk el tőle!  Létezik egy Isten: jertek, kövessük Őt! S lehetetlen, hogy a hamis istenek is szintén istenek legyenek.  Bizonyára az igazság ér valamit az ember számára, bizonyára kell legyen valami, amit érdemes fenntartani, valami, amiért érdemes harcolni; de nem látszik, hogy manapság így gondolkoznának az emberek! Bárcsak valóban tisztelettel adóznánk Isten igaz egyházának, az igazság oszlopának ebben a világban, mely megmarad az apostoli igében és tanításban. Keressük meg, fedezzük fel, és csatlakozzunk hozzá, s annak zászlaja alatt harcoljunk Istenért és az Ő igazságáért!
(68)¶Hadd mondjam azt is: Mózesnek volt hite a „megjutalmazásban”. Így beszélt magában: „Sok dologról le kell mondanom, és el kell veszítsek hírnevet, állást és kincseket. De bizton számítok rá, hogy ennek dacára mégis nyertes leszek, mert lesz egy nap, amikor Isten megítéli az emberek fiait.  Várom Isten ítélőszékét, annak pártatlan mérlegével, s számolok azzal, hogy akik Istent hűségesen szolgálják, akkor igazán bölcseknek és igazaknak fognak bizonyulni; míg azok, akik bedőltek, s meghajoltak a jelenlegi kényelem megnyerésére, azok látni fogják, hogy elvétették az örökkévalóságot, míg az időleges dolgokat igyekeztek megkaparintani, s eljátszották a mennyet egy tál lencséért”. (69)¶Mózest, aki mindezeket elméjében forgatta, nem tudtátok volna meggyőzni, hogy kompromisszumot kellene kötnie, és ne legyen szeretetlen, és nem kell ítélkezzen mások felett, hanem tágszívűnek kell lennie, s emlékezzen csak a fáraó leányára, s hogy milyen kedvesen nevelte őt, s fontolja meg, mily sok lehetőségei voltak a jó tevésre ott, ahol volt, hogyan támogathatta volna szegény testvéreit, milyen befolyást gyakorolhatott volna a fáraó felett, milyen eszköz lehetett volna abban, hogy Egyiptom vezetőit és népét a helyes útra vezesse s befolyásolja, s talán Isten épp azért emelt ilyen magasra téged, hogy ott legyél, ki tudná megmondani..., és így tovább, és így tovább, és így tovább... – ismeritek az ilyen babiloni beszólásokat, mert ezekben a napokban mind olvastátok vagy hallottátok az igaztalanság ravaszságának plauzibilis érveit, melyek ez utolsó napokban arra tanítják az embereket, hogy tegyék a rosszat, hogy jó származzék belőle.  Mózes ezek közül eggyel sem törődött. Ő tudta, mi a kötelessége, és megtette, bármik legyenek is a következmények. Minden keresztyén ember kötelessége hinni az igazságot, és követni az igazságot, és Istenre hagyni az eredményeket. Ki meri ezt megtenni?  Igazi királyfi az ilyen lélek. De ismét mondom, ki meri ezt megtenni, ezekben a napokban? 
(70)¶III. Harmadszor, gondolkozzunk röviden azokon A ÉRVEKEN, MELYEK FENNTARTOTTÁK MÓZEST határozott döntésében, az Isten követésében. 
Az első érv az lehetett, hogy világosan látta, hogy Isten Isten, s ezért bizonnyal be kell tartania szavát, ki kell hoznia népét Egyiptomból, és örökséget kell adnia nekik. Nos így beszélt önmagához: „Azt kívánom, hogy a jó oldalon legyek. Isten mindenható, Isten teljesen megbízható, Isten mindenestől igazságos. Isten oldalán vagyok, és mivel Isten oldalán vagyok, be fogom bizonyítani iránta való hűségemet azáltal, hogy teljesen elhagyom a másik oldalt.
(71)¶Aztán, másodszor, látjuk az igében, hogy megértette, hogy a bűn gyönyörűségei csak ideig-óráig valók.  Ezt mondta magának: „Csak rövid időm van, amíg élhetek, és még ha nagy aranykort élnék is, a leghosszabb élet még mindig rövid; és amikor életem végéhez érkezem, milyen nyomorult döbbenet lesz, hogy minden élvezetemnek immár vége, s most meg kell jelennem Isten előtt, mint egy áruló izraelita, ki elvetette elsőszülöttségi jogát Egyiptom gyönyöreinek élvezéséért.” (72)¶Ó, ha az emberek mindent az örökkévalóság mérlegével mérnének! Ott leszünk mindannyian Isten ítélőszéke előtt néhány hónap, vagy év múlva, s aztán gondoljatok bele, hogy fogjuk érezni magunkat? Az egyik azt mondja majd, „Én sohasem gondoltam a vallásra, nem törődtem vele”, a másik pedig, „Én foglalkoztam vele, de nem annyira komolyan, hogy valamilyen határozott döntésre jutottam volna vele kapcsolatban. Én arra mentem, amerre az ár vitt”. A másik megint ezt mondja majd, „Én elég jól ismertem az igazságot, de nem tudtam elviselni a szégyent miatta, mindenki fanatikusnak gondolt volna, ha következetesen állás foglalok mellette.” Egy másik ezt fogja mondani: „Sántikáltam két vélemény között, ahelyett, hogy teljességgel követője lettem volna az igazságnak”. Milyen nyomorult lelkiismeret-furdalások fognak nehezedni azokra az emberekre, akik Megváltójukat eladták, mint Júdás! Milyen rettenetes lesz haldoklásuk azoknak, akik nem voltak lelkiismeretesek és igazak Istenük iránt! (73)¶De ó, milyen békességgel fog a hívő a túlvilági jutalomra tekinteni! Ezt mondja: „Kegyelem által üdvösséget nyertem. És áldom Istent, hogy tudtam vállalni a gyaláztatást, eltudtam viselni, hogy kinevessenek. El tudtam viselni annak az állásnak elvesztését, s hogy kitegyenek abból a farmból, s hogy bolondnak nevezzenek, és mégsem ártott ez nekem. Igaz vigaszt találtam a Krisztus népe körében s az Ő társaságában, hozzá vittem mindent, ami engem ért, s úgy találtam, hogy Krisztusért gyalázatot szenvedni édesebb dolog Egyiptom összes kincseinek birtoklásánál.  Legyen áldott az Ő Neve! Elvesztettem a világ gyönyöreit, de ezek nem voltak veszteségek számomra. Örültem hogy elveszthetem őket, mert sokkal édesebb gyönyört találtam az én Uram közelségében, s most olyan öröm következik, melynek sosem lesz vége.” (74)¶Ó, testvéreim, százszázalékosan, ízig-vérig Krisztusért élni, mindvégig vele menni, vállalni érte mindent, még ha sok minden elvesztését vonná is maga után, - ez hosszútávon megéri, s minden megtérül! Meglehet, hogy sok gyalázatot vontok magatokra jelenleg, de ennek hamar vége lesz, s aztán jön az örök jutalom!
(75)¶És aztán, ismét, bizonyára azt gondolta magában, hogy még azok a gyönyörök is, melyek egy ideig tartanak, míg tartanak is, nem hasonlíthatók a Krisztusért vállalt gyalázat öröméhez. Kell, hogy erősítsen minket, annak tudata, hogy a Krisztusban levő legrosszabb sors is jobb, mint a világ legjobb ajánlata; hogy még most is, mint keresztyéneknek, nekünk több örömünk van, ha őszinték vagyunk, mint amennyit feltehetően meríthetnénk az istentelenség bűneiből.
IV. (76)¶Befejezésül egy pár tanulságot akarok még mondani. Először, nekünk mindannyiunknak készek kell lennünk mindentől megválni Krisztusért, s ha nem vagyunk készek, nem vagyunk az Ő tanítványai. „Mester, kemény beszédet szólsz!” – mondja tán valaki. De ismét mondom, mert egy nálamnál nagyobb Mester már mondta ezt: „Aki jobban szereti fiát, vagy lányát, hogysem engemet, nem méltó énhozzám”. „Ha valaki el nem hagyja mindenét, minden vagyonát, nem lehet az én tanítványom.”  Meglehet, hogy Jézus ténylegesen nem fogja kérni tőled, hogy elhagyj mindent, de késznek kell lenned elhagyni bármit, amit csak kér.
(77)¶A második megjegyzésem ez: a gondolatát is utálnunk kell a világi dicsőség azáltal való megnyerésének, hogy elrejtjük vallásos érzéseinket, vagy kompromisszumokat kötünk. Ha adódna olyan alkalom, hogy nagyra becsült lehetsz, ha szádat befogod és bizonyságtételed visszatartod: nos, egyből határozd el magad a szólásra, és semmiképp se vállald ilyen gyalázatos dicsőség megnyerésének a kockázatát.   (78)¶Ha úgy ismernek s dicsérnek, s azzal a reménnyel vannak, hogy könnyen feladod meggyőződésedet, könyörögj Istenhez, hogy tegyen erőssé mint a tűzkő, hogy sohase ingadozz többet. Mert milyen nagyobb kárhozatos dicsősége lehet egy embernek annál, mint hogy megtapsolják, amiért megtagadta isteni alapelveit, csakhogy embertársainak tetszelegjen. Az Úr mentsen meg ettől bennünket!
(79)¶A harmadik tanulság az, hogy el kell foglalnunk helyünket azok között, akik igazán követik Istent és a Szentírást, mégha nem olyanok is mindenestől, amilyeneknek szeretnénk őket látni. Egy izraelitának helye az izraelitáknál van, egy keresztyén helye a keresztyén emberek közt van. A Biblia és Krisztus mellett teljesen elkötelezett tanítvány helye azok mellett van, akik hasonlóképpen tesznek, és mégha úgy lenne is, hogy a föld salakjai, és a legszegényebbek a szegények között, s hogy a kor legírástudatlanabb, legtanulatlanabb személyei, mit számít mindez, ha Isten szereti őket, és ha ők szeretik Istent?  Az igazság mérlegén mérve a dolgot, a legkisebb közülük többet ér tízezer istentelen tanult embernél is! 
(80)¶Végül, mindannyiunknak alaposan meg kell vizsgálnunk hitünket. A hit a fődolog. Nem lehet alapos jellemed őszinte hit nélkül. Kezd hát ezzel, kedves hallgatóm. Ha még nem vagy Kirsztusban hívő, ha még nem hiszel az egy Istenben, ó, bárcsak az Úr megtérítene téged, és megadná neked épp most e drága ajándékot! (81)¶Megpróbálni jó jellemet kialakítani a hit fundamentuma nélkül, olyan, mint homokra építeni, s szalmát, szénát és pozdorját halmozni össze, mely dolgok nagyon jók a maguk helyén, mint fa, széna és pozdorja, de nem képesek kiállni a tüzet. És mivel minden egyes keresztyén jelleme ki kell állja a tüzpróbát, ezért jó sziklára építeni, éspedig olyan kegyelmi erényekkel és gyümölcsökkel, melyek kibírják a próbát.  (82)¶Mindent átható próba vár rád, s ha e világon minden ellenállást és csúfolást gyávamód elkerülve osontál keresztül, úgy kérdezd meg magadtól, vajon nem ama nagy házigazdának a tanítványa vagy, akit Belzebúbnak hívnak, vajon valóban annak a megfeszített Megváltónak vagy a követője, aki ezt mondta: „ha valaki fel nem veszi az ő keresztjét mindennap, s nem követ engem, nem lehet az én tanítványom.” (83)¶Legyenek gyanúsak előtted a kényelmes helyek; félj attól a tartós békességtől, melyről Krisztus kijelenti, hogy azt összetörni jött. Azt mondja, „Nem azért jöttem, hogy békességet bocsássak a földre, hanem, fegyvert.” Azért jött, hogy tüzet hozzon a földre, és „mint akarok  - mondja - , amikor már meggyulladt.”
„Vajon az egekig emeljenek engem
Virágos ágyon, kényelemben,
Míg mások a jutalomért keményen harcolnak,
És véres tengereken hajóznak?
Bizony, harcolnom kell, ha uralkodni vágyom!
Ó, növeld, Uram, a bátorságom!
Vállalom a nehézséget, s a fájdalmat elviselem
Csak a te Igéd támogasson engem! Ámen.”