Author: B. Sandor

Intés az ifjakhoz
Charles Simeon prédikáció-vázlata (2262)

A szerző megbízható ismertetését lásd itt: http://apcsel29.hu/tarhaz/200801.pdf , 16. old.

Angolról fordította Borzási Sándor, (2021. december 8. Lupény.)
Forrás: Charles Simeon, Sermons, vol.21, Sermon no.2262. SOBER-MINDEDNESS. https://bible.prayerrequest.com/7511-simeon-charles-horae-homileticae-commentary-21-volumes/titus/2/6/2/6/ 
Az ifjakat hasonlóképpen intsed, hogy legyenek mértékletesek. (Tit 2,6)
 Az igehirdető elsődleges feladata, hogy hirdesse az üdvösség evangéliumát, feltárva annak ingyenes voltát és teljes gazdagságát. Ez képezi a bűnös reménységének alapját. Ha e fundamentum nincs erősen megvetve, hasztalan dolog bármi építményt is ráemelni; hiszen csakis az evangéliumból, és az abban kijelentett Krisztusból nyerhetjük azt az erőt, amely szükséges bármilyen jó munka végzéséhez. Azonban, miután kifejtettük „az igazságot, amint az Jézusban van”, tovább kell mennünk hangsúlyozva a megszentelődést, annak minden vonatkozásában. És nemcsak általános fogalmakban, hanem sajátosan vonatkoztatnunk kell azt minden egyes személyre, akikhez csak szólunk. Titus, bár fiatal volt, megbízást kapott, hogy teljes tekintéllyel végezze Istentől kapott hivatását: hogy ugyanolyan hűséggel szóljon az idősekhez és az ifjakhoz, intve őket sajátos kötelességeikre. „Te azért azokat szóljad, amik az egészséges tudományhoz illenek”, intsed úgy „az idős férfiakat, mint az idős asszonyokat”, „a fiatalasszonyokat úgyszintén, és az ifjakat is”, oktatást adva mindenkinek sajátos állapota és helyzete szerint. Az időseknek, úgy férfiaknak, mint asszonyoknak sok fontos dolgot kellett mondania, a fiatal asszonyoknak is, az idős hölgyeken keresztül. A mindnyájuknak adott sajátos intésekben a józanság fontos részt képezett (lásd: 2.v. és 4,5,6.v); de az ifjakhoz intézett intésben azt látjuk, hogy a józanság (mértékletesség) önmagában összefoglal mindent; mert ha ez teljességgel áthatja őket, egész jellemük Istennek tetsző lesz. Az ifjakhoz szeretnék most szólni, úgy a fiúkhoz, mint a lányokhoz, senkit sem hagyva ki. És ennek érdekében,
I. Feltárom, miért van szükségük a fiataloknak e sajátos intésre –
1. Tapasztalatlanok a világot illetően
[A világ, az ifjak szemében, szépnek tűnik, és sok boldogságot ígér azoknak, akik a világ szentélyeit tisztelik. Csábításai mindenütt megtalálhatók; és annak kedvelői mindenhol hívogatnak gyönyöreikben való részvételre. De legszebb virágjaik is tüskét rejtegetnek, édes italuk méreggel kevert. Mindabban, amit csak kínál, semmi sincs, ami képes lenne tartós élvezetet adni: mindenre rá van ütve kitörölhetetlen betűkkel ez a megalázó felirat: „Hiábavalóság és a lélek gyötrelme”. Azonban ezt a feliratot egy függöny takarja, melyet többnyire csak az idő és a tapasztalat képes részben eltávolítani. Csoda hát, ha a fiatalok, kik csak a világ külső öltözetét nézik, el vannak bűvölve annak hamis csillogásától, és magukat a világi üres árnyképeinek hajszolására adják? Csodálkozunk, hogy miután megkóstolták annak csalóka élvezeteit, azt vélik, természetesen, hogy az aratás is a zsengék szerint lesz majd? De a valóság sohasem váltja be e reményt. Még soha, senkinek sem bizonyult a világ igazán kielégítő osztályrésznek: és ezért, pályafutásuk kezdetén, az igében levő tanács igen szükséges és fontos minden fiatalnak. ]
2. Igen kevéssé értik és nem ismerik saját szívüket – 
[Jóhiszeműen azt állítják, hogy jó szándék vezeti őket: és meglehet, hogy általában jót akarnak: nem táplálnak szívükben gonosz szándékot, hogy megsértsék Istent vagy az embereket. De nincsenek tudatában, mennyire erős hajlam van bennük, s hogy milyen megtévesztő szemüvegen keresztül nézik a körülöttük levő dolgokat. Előítéleteik mind a világ javára irányulnak: szenvedélyeik erősen érvényesülni akarnak; az önmegtagadás saját természetében fájdalmas: és ha csak nem maradnak a szokás diktálta határok közt, semmi okát sem látják, amiért megfosszák magukat bármilyen élvezettől. Ezeknek engedve, hajlamuk, szokásuk és érzelmeik egyre megrögződik; és így haladnak előre hiábavaló karrierjükben; „a jót rossznak mondják, és a gonoszt jónak; a sötétséget világossággá, és a világosságot sötétséggé teszik; a keserűt édessé, az édest meg keserűvé” (És 5,20).  Egyszóval: „miközben hamuban gyönyörködnek, megcsalt szívük félrevezeti őket, úgyhogy nem szabadíthatják meg lelküket, sem nem mondják: hát nem hazugság van jobb kezemben?!” (És 44,20). Minden értelmes szívnek be kell tehát látnia, mennyire szükséges igénk tanácsa! ]
3. Minden oldalról körül vannak véve gonosz tanácsadókkal és ártalmas példaképekkel.
[Az emberiség nagy többsége saját szívük elgondolásai szerint jár, és nem Istent követik. És nem is szégyellik azt, amit tesznek; sőt, inkább dicsekszenek szégyenükben, és arcátlan pimaszsággal mindenkit meggyőzni igyekszenek maguk körül, hogy „kövessék veszedelmes útjaikat”. Ellenben a valódi kegyesség kedvelői kevesen vannak; és eljárásukban szerényen meghúzódnak. Természetes tehát, hogy az ifjak úgy gondolják, hogy a nagy többségnek van igaza; s hogy azokat, akik a járatlan, keskeny úton járnak, nyilván valami beképzeltség vezeti, amitől jó lesz őrizkedni. Az gyönyörkínálók hívásainak örülnek, mert az ifjú kebelben hasonló érzelmek és vágyak vannak; közben a bölcsesség és kegyesség tanításai befogadásától igen vonakodik a lélek. Elég csak megfigyelnünk, milyen különbözőképpen reagál az ifjú fül a bölcs, illetve a bolond tanácsokra, és nyomban belátjuk, igénk intésének fontosságát, s hogy mennyire szükséges „inteni őket, hogy mértékletesek legyenek”.  ]
Miután feltártam, mennyire szükségük van a fiataloknak jó tanácsra, 
II. Helyzetükhöz mérten tanácsolom őket –
E fejezet alatt bejárhatnánk a gyakorlati bölcsesség egész területét, s egy teljes kötetnyi tárgyat halmozhatnánk fel. De meg kell elégednünk egy pár utalással:
1. Néhány általános jellegű tanács –
[Az első dolog, amit szeretnék szívetekre kötni: engedjétek, hogy lelketeket az örökkévalóság komoly tényei befolyásolják. Ha az ideiglenes dolgok uralják szíveteket, nincs remény arra, hogy valaha is józanok s mértékletesek lesztek, mert látásotok és hajlamotok felettébb rossz. Halhatatlan lelkek vagytok; és sohase feledjétek, hogy pár óra múlva már lehet, Bírátok ítélőszéke elé kell állnotok, és meghatározza örök sorsotokat, vagy a mennyben, vagy a pokolban. Ha ezt figyelmen kívül hagyjátok, mindenféle megtévesztés tápra talál szívetekben, elragad, és uralkodni fog rajtatok. --- 
De nem elég általános belátása e dolognak. Hanem: imádkozva kérnetek kell Istent, hogy vezessen minden egyes lépésetekben, mit utatokon tesztek. Annyira „csalárd a bűn” és annyira „végtelenül gonosz a szív”, hogy semmilyen emberi vigyázás sem őrizhet meg titeket. Egyedül Isten képes megőrizni szentjei lépteit. Még ha Péter egész buzgósága a tied lenne is, a próba idején megtagadnád Uradat, és kétszínű lennél Istened iránt. Utolsó órádig esedezned kell Istenhez, hogy vezessen téged; mert „nincs az ember hatalmában, hogy irányítsa az ő járását”; és minden lépésnél, amit csak megteszel, ezt kell mondanod, „támogass engem, hogy éljek” (Zsolt 119,117)---
Úgyszintén szorgalmasan tanulmányoznod kell Isten Igéjét. A világ elvei nagy hatással vannak ránk: és könnyen félrevezetnek téged. De Isten Igéje legyen a mi vezérfonalunk: ez legyen az egyetlen próbakő, mellyel minden véleményt és minden eljárást megvizsgáljunk. A Szentírás fenséges előírásait kell szem előtt tartanod, és az abban feltárt fényes példaképeket követned: nézd Ábrahámot, amint kész feláldozni fiát Isten parancsára; és Mózest, amint megveti Egyiptom kincseit, csakhogy Isten népének nyomorgatásában részesedjen. Pál apostolt kell követned, élete sok próbáinak színterén; szemléld, milyen lelkület vezette, és miképpen viselkedett. De mindenek felett, áldott Urunkra és Megváltónkra függeszd tekinteted, minden lépésére, amit csak tett e bűntől fertőzött világban vándorolva. Ilyen módon kell eljutnod a józanságra és szent mértékletességre. A világ fanatizmusnak fogja ezt nevezni: de bármit mondjon, vagy gondoljon a világ, a bölcsességed a „Krisztushoz való hasonulás”, s hogy „úgy járj mindenben, amint Ő járt”. ]	 
2. Egyéb, sokkal sajátosabb jellegű tanácsok –
[Általános szabályok nem fejezik ki eléggé a textusunkban levő tanács értelmét. Ezért részletekbe is bocsátkozom. És azt mondom, gondold meg, mi illik a te helyzetedhez és állásodhoz.  Sajátos kötelességek hárulnak ránk, különféle élethelyzeteinkben: számodra, ki életed hajnalán vagy, a szerénység, óvatosság, és alázatosság képezik a fő erényeket. Semmi sem visszataszítóbb, mint amikor egy ifjú elméjében felfuvalkodott és akaratos. Az ige különösen parancsolja, hogy az ifjak vessék alá magukat az időseknek, s leginkább azoknak, akiket Isten gyülekezeti vénekként rendelt, tekintélyként fölénk. És ahol csak lelki józanság (kegyes mértékletesség) van, lesz készség az engedelmességre minden törvényes tekintély iránt, és szorgalmas igyekezet minden meghatározott kötelesség teljesítésére. Alázatosság, tisztelet, és az Istentől rendelt felettesek ítéletéhez való alkalmazkodás – ezek kimagasló jellemvonásai az Isten Lelkétől vezérelt józan elmének. 
Azt is szeretném mondani, hogy fontold meg, minden egyes alkalommal, milyen hatással lehet viselkedésed másokra. Ezt a fontos tényezőt nem szabad figyelmen kívül hagyni. Ha nem vagyunk rá tekintettel, felmérhetetlen károkat okozhatunk. Nincs szabadságunk arra, hogy botrányköveket vessünk mások útjába. A vallás (vagyis a kegyesség) bármilyen gondosak legyünk is, elég bosszúságot fog okozni a testi gondolkozásúaknak, anélkül, hogy oktalanságunk folytán még tetéznénk ezt. Résen állva vigyáznunk kell, hogy „ne káromolják miattatok azt, ami nektek jó” (Rm 14,16). És amennyiben az Úr iránti hűségből szükséges sok dologban a körülöttünk élők vágyaival ellentétesen cselekednünk, igyekeznünk kell szelídség és jóság által ellenszenvüket legyőznünk, és nem fokoznunk azt türelmetlenséggel és tapintatlansággal.
Nagy segítség lesz a józanságra (mértékletességre) – és ezt következő tanácsként ajánlom –, hogy olyan barátokat válassz magadnak, akik megfontoltak és elővigyázatosak. „Aki bölcsekkel jár – mondja Salamon – ő maga is bölcs lesz, az ostobák barátja pedig romlottá lesz.” Természetes módon, elkerülhetetlenül hat ránk azok lelkülete, akikkel társulunk. S az Ige tekintélye állítja, hogy „jó erkölcsöt megrontanak gonosz társaságok”. Valóban, a gonoszokkal való szövetkezésből a legsiralmasabb következmények származnak. Rendszerint úgy szokott történni, hogy aki először „csak alkalmanként jár a gonoszok tanácsán, nemsokára meg fog állni a hírhedt bűnösök útján, és végül ott fog ülni a csúfolók székében.” Ha bölcsen akarsz járni, vesd el magadtól a könnyelmű, hiábavaló emberekkel való közösséget, és azokat, akik bármilyen bűnben tetszelegnek; és azokat keresd, akik bölcsek, vigyázók és szentek. S ez segíteni fog, hogy olyan szokásokat építs ki magadban, melyek „tisztességesek és jó hírűek”. 
Ehhez még egyet szeretnék hozzáadni: a lehető legnagyobb gondossággal és igyekezettel vizsgáld meg saját cselekedeteid indítékait és alapelveit. Sokan erősítik, hogy helyesen cselekszenek, miközben mindenki látja, csak ők nem, hogy nagyon is illetlen módon járnak el. Jakabot és Jánost egy alkalommal a nagyravágyás hajtotta, egy másik alkalommal pedig a bosszúállás; és közben egyáltalán nem voltak tudatában, hogy letértek a helyes útról: mert „nem tudták milyen lélek van bennük”. És így van ez velünk is: úgy vélhetjük, hogy a kegyesség elve vezet, miközben olyan lelkületet tanúsítunk, mely nyilvánvalóan sátáni! Jól jegyezzük meg ezt: mindaz helytelen és gonosz dolog, ami büszkeségből, haragból, önzésből vagy bármilyen romlott indítékból származik. És csakis akkor járunk el helyesen, amikor Istenért való buzgóságunk egybefonódik az ember iránti szeretettel, és amikor készek vagyunk sírni azon személyek felett, akiket kénytelenek vagyunk megsérteni.
Végül, azt mondanám: légy nyitott az intés elfogadására. A szerénység minden emberhez illik. Ha nem vagyunk hajlandók elfogadni a feddést, vagy meghallgatni valakit, aki egy bölcsebb utat ajánl nekünk, ez erős valószínűséggel jelzi, hogy nincs igazunk. Bizalmatlanok kell lennünk magunkkal szemben. Látunk tévedést és makacsságot másokban: és vigyáznunk kell ezekkel szemben önmagunkban is. Elsődleges gondunk legyen „megvizsgálni mindent” és aztán „megtartani csak azt, ami jó”. ]
Alkalmazás. Felhívás ---
1. Azokhoz, akik még idegenek és távol vannak az „egészséges tudománytól”. ---
[Azt legalább megláttátok e mai napon, hogy az evangélium nem ellensége az erkölcsnek, amint azt egyesek rágalmazva állítják. Sőt, ellenkezőleg, láttátok, hogy Isten kegyelme, mely üdvösséget hozott, arra tanít bennünket, hogy mértékletesen, igazán és szentül éljünk a jelenvaló világon (Tit 2,12). Ne írjátok tehát az evangélium rovására az evangéliumot vallók oktalanságait, amint sokan teszik. Nem feltételezhető, hogy a fiatalok egyből olyan bölcsekké és megfontoltakká válnak, hogy többé semmiben sem tévednek. „Hozzátok hasonló természetűek”, és kísértésekkel és tőrvetésekkel teljes világban élnek; és ezen felül, csalárd szívük van; és ravasz ellenségük szüntelen eltéríteni igyekszik őket. Ne botránkozzatok meg hát, ha némi oktalanságot láttok az ifjú hitvallókban. Ne a vallásnak tulajdonítsátok, hanem az ő tapasztalatlanságuknak. És ha látjátok, hogy növekszenek a józan gondolkozásban és következetes életvitelben, tegyetek tisztességet annak az evangéliumnak, mely lelkesíti őket; és annak az Istennek, akinek kegyelme által oktatást vettek, és fenn is tartatnak.
Van még egy veszély, amelynek a vallásos emberek oktalanságai kitehetnek titeket; éspedig, hogy összetévesszétek a hidegséget és közömbösséget az elme józanságával. Legyen világos előttetek, hogy bármilyen hiányosak legyenek is a hívők az ő buzgóságukban, sohasem igazolhatjátok lelki langyosságotokat. Ez Istent sértő dolog, és rendkívül utálatos. A kegyesség a szívet kéri, a szív teljességét; és Isten nem elégszik meg semmivel, ennél kevesebbel. Felszólítlak, s hívlak tehát, hogy öleljétek magatokhoz az igazságot, és járjatok ahhoz méltóan: és ahelyett, hogy ítélkeznétek a gyengék erőtlenségei felett, legyetek ti magatok jó példák számukra minden Krisztus evangéliumához illő dologban. ]
2. Azokhoz, akik vágynak az Úrnak szolgálni
[Ha vágyaitok nincsenek megfelelően beállítva, félrevezethetnek titeket. Azt képzelhetitek, hogy Isten és a Megváltó iránti kötelességeitek kiszoríthatják (megszüntethetik, felülírhatják) az emberek iránti kötelességeiteket; de ilyesmit semmiképp sem tesznek. A második tábla kötelességei éppolyan kötelezőek, mint ez az elsőé: csak, bizonyos mértékig alá vannak rendelve ezeknek. Azt mondom, egy bizonyos mértékig; mert ha csak egy bizonyos intézményről (szertartási rendelkezésről) van szó, a szeretet kötelessége felülmúlja azt. De ahol a parancsok erkölcsiek és az istenfélelmet érintik, ott Istennek kell engedelmeskedni és nem az embereknek. Törekednetek kell minden kötelességeiteket összhangba hozni: mert bizonyosan nincs valódi ellentmondás közöttük; és miközben mindnek betöltésén igyekeztek, szem előtt kell tartanotok Salamon állítását, „Én, a bölcsesség, együtt lakom az okossággal (megfontolással, óvatossággal)”. Az óvatosság nem megvetendő erény, mint egyesek képzelik: sok megfontolást, gondosságot, önmegtagadást és szeretetet foglal magába, és nagymértékben az evangélium ajánlására szolgál. Ennek gyakorlásától, úgyszintén, örök boldogsága függ sokaknak. Senki sem tudja, hányan lesznek „megnyerve Isten népének jó életfolytatása által, akik különben sohasem lennének megnyerve az Ige által.”  Bárhogy legyen is, ezt mindenképpen jól véssük elménkbe: legalább elvághatjuk az alkalmat azok elől, akik alkalmat keresnek ellenünk; és ki tudja, talán az a világosság, melyet árasztasz, sokakat arra fog késztetni, hogy „elismerjék, hogy valóban veletek van az Isten”, és ráveszi őket, „hogy dicsőítsék Istent a meglátogatás napján” (1Pt 2,12). Őrizkedjetek tehát minden szélsőségtől, és mondjátok Dáviddal, „Ügyelni akarok a tökéletes útra, tökéletes szívvel akarok élni” (Zsolt 101,2). Őrizkedjetek a szigorúságban jelentkező szélsőségtől, a félelemben, a bizalmasságban, a merészségben és vakmerőségben levő szélsőségtől. Minden kegyelmi erénynek ideje van, és minden erény gyakorlásának megvan a határa. Hitetek félelemmel edzett hit legyen. Bátorságotokat szerénységgel kell mérsékelnetek; buzgóságotoknak szeretetteljesnek kell lennie: „Isten az erőnek, szeretetnek és józanságnak Lelkét adta nekünk”!  Nem szabad úgy rettegnetek, hogy elfeledjétek, hogy van okotok az örvendezésre; sem úgy örülnötök, hogy felednétek, van okotok a remegésre: a kettőt össze kell kapcsolnotok, „örüljetek reszketéssel”. Ilyen módon eljuttok az elme józanságára, és „ékesíteni fogjátok a mi Megtartó Istenünknek tanítását mindenben”. ]