Title: Igemagyarázat
Author: Borzási András
Last saved by: B. Sandor
Company: andrásé

Ruth 1,1-22

Igemagyarázat 

Matthew Henry bibliakommentárjából (1706)

fordította Borzási Sándor (2004)

Forrás: Matthew Henry Bible Commentary (complete) 
https://www.biblestudytools.com/commentaries/matthew-henry-complete/ruth/1.html

Ruth könyvéről általában

	Ez a rövid történet egy egyszerű család magánéletéről nagyon találóan következik itt a Bírák könyve után (az itt elbeszélt események a Bírák idejében történtek) s nagyon helyesen van a Sámuel könyvei elé helyezve, hisz a záradékában Dávid királyt mutatja be; ennek ellenére, a zsidók az ő Bibliájukban különválasztják e könyvet mindkettőtől, s azt a Megilloth  vagy Kötetek egyikeként kezelik, melyeket egybefoglalva Bibliájuk végére helyeznek ilyen sorrendben: Salamon Éneke, Ruth, Siralmak, Prédikátor és Eszter könyve. Valószínűleg Sámuel lehetett e könyv szerzője. Nem számol be csodákról sem törvényadásról, nem szól háborúkról sem győzelmekről, sem világhatalmak bukásáról s felemelkedéséről; hanem előbb elmondja a Naómit ért nyomorúságot, megpróbáltatást, azután pedig megvigasztaltatását; elbeszéli először Ruth megtérését s azután az áldott kiváltságokat, melyekben részesült. Számos ilyen eset történhetett abban az időben, melyeket hasonlóképpen érdemesnek tartanánk a megörökítésre; de Isten úgy látta jónak, hogy ezt adja tudtunkra; és látjuk, hogy a közönséges történetírók is fenntartják maguknak a jogot írásuk tárgyának megválasztásakor. 

E könyv célja, 
I. Hogy Isten gondviselésére hívja fel a figyelmünket, felmutatva, mily nagy gonddal őrködik egyéni dolgaink felett; s hogy megtanítson minden helyzetben arra nézni, megismerve és elismerve Istent minden mi utainkban, s minden eseményben, mely velünk történik. Lásd 1 Sám 2, 7-8; Zsolt 113, 7-9. 
II. Hogy Krisztushoz vezessen minket ki, Ruth leszármazottja volt, s akinek nemzetségtáblázatának egy töredékével zárul ez a könyv, s innen került át Máté első részébe. A moábita Ruthnak a megtérésében s a Messiás családfájába való felvételében a pogányok elhívásának előképét látjuk, kik a meghatározott időben Jézus Krisztussal, a mi Urunkkal való közösségbe bevétettek. 
A Naómit és Ruthot ért megpróbáltatásokról számol be az 1 rész. Az ő szorgalmuknak és alázatuknak példáját látjuk a 2. részben. Boázzal szövetségbe kerülnek a 3. részben, s ezáltal boldog sorsuk lesz, 4. rész. S ne feledjük, hogy a történet színhelye Betlehem, az a város hol Üdvözítőnk született. 

Rúth könyvének magyarázata
gyakorlatias, építő megjegyzésekkel társítva
írta: Matthew Henry

					Ruth 1. rész

Ebben a fejezetben a Naómit ért nyomorúságokat találjuk. Úgy látjuk őt, I. Mint egy szorult helyzetben levő gazdaasszonyt, aki az éhség miatt Moáb földére kényszerül távozni 1-2 v. II. Mint egy szomorú szívű, gyászos özvegyet és anyát, aki  siratja férje és két fia halálát, 3-5 v. III. Mint egy gondos anyóst, ki kíván kedvében járni menyeinek, de fájlalja, hogy nem képes tenni értük valamit, amikor szülőföldjére visszatér (6-13 v)  IV. Mint egy szegény asszonyt, ki hosszas távollét után visszatér szülőföldjére, és barátai, szomszédai jóindulatára van utalva, 19-20.v. Mindezen dolgok siralmasak és látszólag ellene voltak, és mégis mindenek a javára szolgáltak.

					Ruth 1, 1-5

^1 És lőn azon napokban, amikor a bírák bíráskodának, éhség lőn a földön. És elméne egy férfi a Júda Bethleheméből, hogy Moáb mezején tartózkodjék; ő meg a felesége, és a két fia. ^2 A férfi neve Elimélek és felesége neve Naómi; két fiuk neve pedig Mahlon és Kiljon; efrataiak, a Júda Bethleheméből valók. És eljutának Moáb mezejére, és ott valának. ^3 Meghala pedig Elimélek a Naómi férje, és marada ő és az ő két fia. ^4 Akik moábita leányokat vőnek feleségül; az egyiknek neve Orpa, és a másiknak neve Ruth. És ott lakozának közel tíz esztendeig. 

	Az első szavak képezik az egész időmeghatározást, ami csak rendelkezésünkre áll az egész történetben. "A bírák biráskodásának idejében történt (1. v. ), nem azokban a zűrzavaros időkben, amikor nem volt király Izráelben; hanem amikor a bírák bíráskodtak, s kormányozták az országot. De hogy melyik bíró alatt történtek ez események, nincs följegyezve s a bibliatudósok következtetései nagyon bizonytalanok. Azonban a bírák korának kezdete fele történhetett, mert Boáz, aki Ruthot feleségül vette, Ráhábtól született, kiről olvassuk, hogy Józsué korában befogadta a kémeket. Egyesek szerint Ehud napjaiban, mások szerint Debora idejében történt. A tudós Patrick püspök véleménye szerint Gedeon korában történhetett, mert csak az ő idejében olvasunk éhségről a midiániták megszállásának következtében. Bír 6,3-4. Miközben a bírák bíráskodtak hol az egyik városban, hol a másikban, Isten gondviselése különösképpen őrködött Betlehem felett, s egy Királyra volt tekintettel, a Messiásra, ki két pogány anyától is származott: Ráhábtól meg Ruthtól. Előttünk van itt,
	I. Egy éhség az országban, Kanaán földjén, a tejjel és mézzel folyó földön. Ez azon ítéletek egyikét képezte, melyekkel Isten előre fenyegette őket, hogy rájuk hozza bűneik miatt. 3Móz 26, 19-20. Neki sok nyílvesszője van, mit igénybe vesz a büntetésre. A bírák idejében ellenség sanyargatta őket; s amikor ez ítélet alatt nem tértek meg, Isten az éhséget próbálta ki rajtuk, mert amikor ő bíráskodik, ő győzni is fog, célját eléri.  Az ország békében volt, de mégsem volt bőségben; még Betlehemben is, mely város nevének jelentése "a kenyér háza" nagy éhínség volt. A termőföld kopár parlaggá változott, azért, hogy megterítse és kigyógyítsa a fényűző hiábavaló életből azokat, akik rajta éltek. 
	II. Egy följegyzés egy bizonyos családról, mely az éhségtől nagyon szenvedett; az Elimélek családja volt ez. Nevének jelentése: „Isten az én királyom!” S ez nagyon megegyezett Izráel állapotával midőn a bírák bíráskodtak, mert az Úr volt az Ő Királyuk. Ugyanakkor vigasztaló is volt számára és családjára nézve nyomorúságukban tudni azt, hogy Isten az Övék, s Ő uralkodik mindörökké. Feleségét Naóminak hívták,  s e név kedvest és jólelkűt jelent. Ám gyermekeiknek nevei Mahlon és Kiljon betegséget és sorvadást jelentenek, talán azért, mert nem voltak életerősek, s látszott rajtuk, hogy nem lesznek hosszú életűek. Ilyenek a mi kedves dolgaink termékei is, gyengék és erőtlenek, hervadók és mulandók.
	III. E család elköltözése Betlehemből Moáb országába, a Jordán túlsó részére, a megélhetés érdekében, mivel nagy volt az éhség. 1-2v. Úgy látszik Moáb országában bőség volt miközben Izráel földjén nagy volt a kenyérszükség. A gondviselés közönséges áldásai gyakran nagyobb bőséggel áradnak azokra, kik Istentől idegenek, mint azokra, kik ismerik és imádják Őt. Moáb nyugodtan élt gyermekségétől fogva, miközben Izráel edényből edénybe töltetett. (Jer 48, 11.) Nem azért, mivel Isten a moábitákat jobban szerette, hanem azért mivel az ő osztályrészük ebben az életben volt. 
	Ide költözött Elimélek, nem azért, hogy véglegesen letelepedjék, hanem csak átmenetileg, egy ideig, jövevényként tartózkodjék ott, míg a szárazság elmúlik; miként Ábrahám, aki egy hasonló alkalommal Egyiptomba ment alá, meg Izsák, aki a filiszteusok földjére költözött. Mármost, 1. Ami Eliméleknek családjáról való gondoskodását illeti, s az hogy feleségét és gyermekeit magával vitte, ez kétség nélkül dicséretes dolog volt. Aki a saját háza népére gondol, nem visel, a hitet megtagadta, (1 Tim 5,8)! Amikor szorultságba került nem hagyta magára háznépét, hogy szerencsét próbáljon egyedül, s nem hagyta feleségét és gyermekeit egyedül küszködni a megélhetésükért; hanem amint illik egy gyöngéd férjhez és szerető apához, ahová ő ment, vitte magával őket is – nem tett úgy, mint a struccmadár, Jób 39, 16.  De 2.  Nem tudom, miként lehetne helyeselni ez alkalommal a Moáb országába való költözést. Ábrahám és Izsák csak jövevények voltak Kánaán földjén, s onnan való eltávozásuk összhangban volt akkori helyzetükkel. De Izráel fiai most már a honfoglalás után véglegesen letelepedtek, s a pogányok földjére költözni nem illett hozzájuk. Hát mennyivel volt több oka Eliméleknek elköltözni, mint bármely más honfitársának? S tegyük fel, hogy rossz gazdálkodás következtében elvesztette vagyonát, és elvesztette földjét, vagy zálogba kellett adja, és emiatt jutott nagyobb szükségbe másoknál, nos, ez esetben Isten törvénye kötelezte az ő felebarátait, hogy segítsenek rajta. (3Móz 25,35); de nem ez volt a probléma, hisz nem tönkrementen mentek el, (21. v.). Azokon, akik otthon maradtak, látjuk, hogy az éhség nem volt annyira nagy, hogy ne lehetett volna túlélni; s neki nem is volt nagy családja, hisz csak két fiúról kellett gondoskodjon. De ha ő nem tudott megelégedni azzal a kevéssel, melyen honfitársai megéltek, és ha az éhség napján képtelen volt elégedettnek lenni, hacsak nem teríthet oly bőséges asztalt, mint korábban, valamint ha nem tudott élni abban a reménységben, hogy eljönnek majd a bőség évei ismét a rendelt időben, vagy legalábbis nem tudott türelmesen várni azokra az évekre:  ez az ő hibája volt és ezzel tiszteletlen volt Istennel szemben, s megvetette azt a jó földet, mit az Úr adott nekik. S ezáltal elerőtlenítette testvéreinek kezét is, akikkel együtt közösséget vállalva ki kellett volna vegye részét férfiasan a próbában; de így rossz példát adott másoknak is. Ha mindenki hozzá hasonló módon cselekedett volna, úgy Kánaán földje elnéptelenedett volna hamar. Jegyezzük meg: Az elégedetlen, bizalmatlan és állhatatlan lelkületnek jele az, ha megunjuk azt a helyet, ahová Isten helyezett bennünket, s ha el akarjuk azt hagyni, mihelyt bármi kis kellemetlenséggel vagy nehézséggel találkozunk. Ostobaság azon töprengeni, miként szabaduljunk meg a kereszttől, melyet Isten utunkra helyezett, ahelyett, hogy készséggel magunkra vegyük. Bölcsen azon kell fáradozzunk, hogy a lehető legjobbat hozzuk ki az adott körülményekből, mert ritkán történik, hogy a helyzetünk megváltoztatása annak javulását is eredményezné. - Vagy, ha mindenáron költözni akart, miért éppen Moáb országát választotta? Ha tudakozódott volna, bizonyára jobb megélhetésre talált volna Izráelnek valamely más törzsénél, például a Jordán túlsó oldalán, mely épp határos volt Moáb földjével. Ha Istenért és az Ő tiszteletéért hevült volna igazán a szíve, s testvérei iránti szeretete oly erős lett volna, amint illik egy izráelitához, nem vette volna rá magát oly könnyen arra, hogy a moábiták közé költözzön. 
	IV. Két fiának házasságkötése két moábita leánnyal, az ő halála után; 4v. Mindenki egyetért abban, hogy ezt helytelenül cselekedték. A Káldeai szöveg ezt mondja: „Áthágták az Úr Igéjének rendelését azzal, hogy idegen nőket vettek feleségül” Ha nem akartak nőtlenül maradni, míg visszatérnek Izráel földjére, hát nem voltak oly messze szülőföldjüktől, hogy ne hozhattak volna onnan feleséget maguknak. Nem gondolta Elimélek, amikor Moáb földjére költözött, hogy fiai valamikor is ily szoros rokonságba kerülnek a moábitákkal! Ámde azok, akik gyermekeiket rossz társaságba vezetik, s eltávolítják az Istentől rendelt üdvösségre segítő eszközöktől, mégha azt gondolják is, hogy jól felfegyverezték őket, s megtanították a kísértéssel szembeszállni, - nem tudják, mit cselekesznek, sem azt, hogy mi lesz ennek a vége. Nem tűnik ki, hogy e moábita nők a zsidó vallásra tért prozeliták lettek volna, mert Orpáról később azt mondja az ige, hogy visszatért az ő isteneihez (15v.); tehát még mindig a Moáb bálványait tisztelte s imádta: ezek voltak az ő istenei. Megalapozatlan a zsidóknak azon hagyománya, mely szerint Rúth Moáb királyának, Eglonnk a leánya lett volna; mégis, a káldeai szöveg ezt is befoglalja. De ez semmiképpen sem egyeztethető össze a zsidóknak egy másik hagyományával, melyet a káldeai szöveg hasonlóképp közöl, hogy Boáz, ki Rúthot később feleségül vette azonos volt Ibsánnal, azzal a bíróval, ki Eglon halála után 200 évvel ítélt Izráelben. Bir. 12.
	V. Eliméleknek s két fiának halála, s az a szomorú állapot, melybe ezáltal Naómi került. Meghalt a férje (3.v.), s úgyszintén két fia is (5.v.) nem sokkal házasságkötésük után. S a káldeai szöveg így fejezi ki: „Napjaik megrövidítettek, mivel áthágták a törvényt, idegen feleségeket véve maguknak.” Lásd meg itt, hogy 1. Bárhova mennénk is, a halál elől ki nem térhetünk, ki végzetes nyilait szórja mindenfelé.  2. Nem várhatunk áldást és virágzó életet, ha elhagyjuk az Istentől rendelt helyet, utat, s kötelezettségeinket. Aki megtartja életét, bármilyen emberi elgondolással, elveszti azt.  3. A halál olykor, ha betér egy-egy családba, egyre-másra szedi áldozatait. Elragad egyet, hogy a másik készüljön hamarosan követni azt. Elragad valakit tőlünk szeretteink köréből, de ha ennek következtében a szomorúság nem rázza fel eléggé szívünket a megtérésre, Isten még egy hasonló csapást küld reánk. Amikor Naómi elvesztette férjét, túl nagy reményt s bizalmat fűzött fiaihoz. Úgy gondolta, hogy ez életben maradt támaszok árnyékában békésen élhet a pogányok között, de íme, mily hamar elhervadtak! Reggel még üdezölden virultak s nevekedtek, ám az est beállta előtt kivágattak s elszáradtak, hamarosan menyegző után eltemette őket, hisz egyiknek sem maradt utána gyermeke. Ennyire bizonytalan s mulandó minden mi örömünk, élvezetünk e földön. Abban áll tehát igazi bölcsességünk, hogy bebiztosítsuk magunkat azokra az áldásokra, melyek szilárdan megállnak, s melyektől a halál sem foszthat meg bennünket. De mily keserves lett a Naómi állapota s mily vigasztalan a lelke midőn egyszeriből két fiát és a férjét elvesztette! Amikor e két nagy dolog, gyermekeitől való megfosztás és özvegység egyszerre szakadt rája, teljes erővel sújtotta őt a bánat, s ki volt képes arra, hogy őt megvigasztalja? És 47, 9, 51, 19. Csak egyedül Isten az, ki képes megvigasztalni az ilyen állapotban levőket is.

Rúth 1, 6-18.
^5 Meghalának ők is mind a ketten, Mahlon is, Kiljon is, és marada az asszony az ő két fia és férje nélkül. ^6 Felkele azért ő és az ő menyei, és ő visszatére Moáb mezejéről; mert hallotta vala Moáb mezején, hogy meglátogatta az Úr az ő népét, hogy adjon nékik kenyeret. ^7 És kiméne arról a helyről, ahol volt, és vele a két menye. És menének az úton, hogy visszatérjenek Júda földére, ^8 És monda Naómi az ő két menyének: Menjetek, térjetek vissza, kiki az ő anyjának házához. Cselekedjék az Úr irgalmasságot veletek, amiképen ti cselekedtetek a megholtakkal és én velem! ^9 Adja az Úr tinéktek, hogy találjatok nyugodalmat, kiki az ő férje házában. És megcsókolá őket; és ők nagy felszóval sírának. ^10 És mondák néki: Bizony mi veled együtt térünk a te népedhez! ^11 Naómi pedig mondá: Térjetek vissza leányaim! Miért jönnétek én velem? Hát ugyan vannak-é még fiak az én méhemben, akik férjeitek lehetnének? ^12 Térjetek vissza leányaim! menjetek, mert én már vénebb vagyok, semhogy férjhez mehetnék. Még ha azt mondanám is, hogy van reménységem; még ha ez éjjel férjhez mennék is és szülnék is fiakat: ^13 Ugyan megvárhatnátok-é őket, amíg felnőnek? Ugyan megtartóztatnátok-é magatokat miattok, hogy férjhez ne menjetek? Ne, édes leányaim! Mert nagyobb az én keserüségem, mint a tietek, mert engem talált az Úrnak keze. ^14 Azok pedig nagy felszóval tovább sírának. És Orpa megcsókolá az ő napát; Ruth azonban ragaszkodék hozzá. ^15 Ő pedig monda: Ímé a te sógorasszonyod visszatért az ő népéhez, és az ő isteneihez, térj vissza te is a te sógorasszonyod után. ^16 Ruth pedig monda: Ne unszolj, hogy elhagyjalak, hogy visszaforduljak tőled. Mert ahova te mégy, oda megyek, és ahol te megszállsz, ott szállok meg; néped az én népem, és Istened az én Istenem. ^17 Ahol te meghalsz, ott halok meg, ott temessenek el engem is. Úgy tegyen velem az Úr akármit, hogy csak a halál választ el engem tőled. ^18 Mikor pedig látá, hogy erősködik vele menni, nem szóla néki többet. 

Elindulás fontossága: egy lépéssel kezdődik, s aztán folyamatos haladással, a jó irányba.

	Lásd meg itt, I. A Naómi szívében levő nemes vonzalmat Izráel földje iránt, 6v. Bár nem maradhatott, azon a földön az éhínség végeztéig, de nem tudott távol maradni sem tőle, midőn az éhség megszűnt. Noha Moáb földje oltalmat és eleséget biztosított számára a szükség idején, mégsem gondolt arra, hogy nyugodalma földjének tekintse s ott végleg letelepedjék; a nyugalom földje csak a szent föld lehetett számára, melyben ott állt Isten szentélye, melyről kijelentette, „Ez az én nyugodalmam örökre.” Figyeljük meg,
	1. Isten végül irgalommal fordult népéhez; mert bár keményen megfedd bennünket, de nem feddődik minduntalan. Miként a nyomorgatás ítélete, mely alatt oly gyakran nyögtek a bírák idejében, egy idő után egyszer végetért, amikor Isten Szabadítót támasztott számukra, úgy itt is, véget ért az éhség ítélete: Isten végül kegyelmesen meglátogatta az Ő népét, hogy adjon nekik kenyeret. A bőség Isten ajándéka, és az ő kegyelmes látogatása, amelyben a kenyér által, mely az élet pálcája, életünket fenntartja. Noha ez áldás a legszembetűnőbb, amikor egy éhség után áraszt el bennünket, mégis, mégha folyamatosan élvezzük is azt, és soha nem tapasztaltuk még, hogy mi az éhség, soha se legyen megszokott, s ne becsüljük le azt.
	2. Naómi habozás nélkül visszatért népéhez. Bizonyára addig is gyakran kérdezősködött állapotuk felől, hogy milyen a termés s milyen árban kel a gabona, de mindez ideig a hírek elkeserítők voltak. De miként a próféta szolgája, ki hétszer elment, hogy megnézze, jön-e az eső, végül egy tenyérnyi felleget látott, mely hamarosan elborította az eget, úgy Naómi is végül jó híreket kapott Betlehemből, s akkor semmi más nem téríthette őt el attól, hogy visszatérjen ismét oda. Moáb földjén kötött új kapcsolatai nem tudták elfeledtetni vele Izráel földjéhez való tartozását. Jegyezzük meg: Bár meglehet az oka rossz helyeken való időzésünknek, azonban amikor az okok megszűnnek, semmiképp sem szabad tovább időzzünk ott. Ha Isten üdvös áldásaitól akaratunk ellenére kénytelenek vagyunk távol maradni, s választásunk ellenére gonosz emberek társaságában kell élnünk, ez nagy csapás; ám amikor a kényszerítő okok megszűnnek, s ilyen helyzetben maradunk továbbra is saját döntésünk alapján, akkor ez nagy bűnné válik. Úgy tűnik, nyomban a visszatérésre kezdett gondolni két fiának halála után, (1.) Mert úgy tekintette ezt a csapást, mint Isten ítéletét az Ő házanépén, amiért oly sokáig időznek Moáb földjén; s meghallván a vessző szavát, s Azét, aki azt küldte, engedelmeskedik és visszatér. Ha visszatért volna férjének halála után, talán megmenthette volna két fiának életét; ámde amikor Isten ítélni kezd, ő győzedelmeskedik, és ha az első csapás nem ébreszt bennünket bűntudatra s kötelességünk tevésére, a következő majd megteszi. Amikor a halál betér egy családba, ezen szomorú csapást arra kell hasznosítani, hogy megtérjenek s megváltoztassák azt, ami helytelen abban a családban: amikor szeretteinket elveszi mellőlünk az Úr, arra késztet, hogy önvizsgálatot tartsunk, nem tértünk-e el az Úr iránti kötelezettségünk útjától, hogy ezáltal visszatérjünk oda. Isten eszünkbe juttatja álnokságainkat, bűneinket, amikor megöli egyetlen fiúnkat. 1Kir 17, 18. És ha ilyen módon tövisekkel keríti körül utunkat, azért teszi, hogy késztessen kimondani „Megyek, s visszatérek előbbi férjemhez”, miként Naómi itt az ő hazájába Hós 2, 7. (2). Mert Moáb földje szomorú, gyászos hellyé vált most már számára. Kevés örömet nyújtott számára az, hogy azt a levegőt szívhatta magába, melyet férje és két fia végsőként kilehelt, vagy hogy azon a földön járhatott, melyben eltemetve voltak szemei elől, de nem a gondolatai elől! Ekként veszi el tőlünk Isten azokat a vigaszokat, melyekre sokat építettünk, s melyekhez szívünk nagyon hozzánőtt, itt e vándorlás földjén, azért, hogy többet gondoljunk a másik világban levő otthonunkra, hogy hit és reménység által siessünk oda. E föld keserűvé válik számunkra, hogy a menny annál édesebb legyen. 
	II. Azt a nemes ragaszkodást mellyel két menye, és különösen az egyik közülük viseltetett iránta; s Naóminak szeretetteljes viszonzását az ő jószívűségükért.
	1. Mindketten oly kedvesek voltak hozzá, hogy elkísérték az útnak egy szakaszáig, legalábbis amikor Júda földjére visszatért. Menyei nem azon voltak, hogy mindenáron rávegyék őt a Moáb földjén való maradásra, hanem, ha ő elhatározta, hogy hazamegy, kívántak minden lehető kedvességet és tisztességet megadni neki az eltávozáskor. Ez egyik módja volt szeretetük kifejezésének: együtt mentek vele az úton, legalábbis az ország határáig és segítettek neki a csomagok cipelésében míg vele mentek, mert nem tűnik ki az igéből, hogy valami szolga lett volna a kíséretében, 7. v. Mindebből látjuk, hogy Naómi, amint illik egy izráelita nőhöz, nagyon kedves, szeretetteljes lehetett irányukban, és megnyerte szeretetüket, és e dologban példaképként áll minden anyós előtt; s hogy Orpa meg Ruth méltóképpen fogadták az ő kedvességét, mert készek voltak viszonozni azt egész eddig. Ez nyilvánvaló jele volt, hogy egyetértésben együtt éltek, noha azok, akik által kapcsolatba kerültek már meghaltak. Bár szívük mélyén ők még Moáb isteneihez ragaszkodtak (15. v.) és Naómi még mindig hű volt Izráel Istenéhez, mégis, ez nem akadályozta az egyik felet sem a szeretetben és kedvességbe s mindabban a jó szolgálatban, melyet kapcsolatuk megkívánt. Anyósok és menyek gyakran állnak ellenségeskedésben (Mát 10, 35), és éppen ezért, annál inkább szükséges, hogy szeretetben éljenek; törekedjenek hát mindazok, kik ilyen kapcsolatban élnek, dicséretes módon megélni azt. 
	2. Miután egy bizonyos utat megtettek, Naómi nagy szeretettel kérte őket a visszatérésre. (8-9 v.): „Térjetek vissza ki-ki az ő házához” Amikor a gondviselés szomorú végzése folyton megfosztattak férjeik házától, nagy áldás volt számukra az, hogy szüleik még éltek, s otthonaikba visszamehettek, hol örömmel fogadták őket és megélhetésük biztosított volt, s nem voltak kitéve a nagyvilágban való bujdosásra. Naómi szavai kifejezték, hogy az ő saját édesanyjuk sokkal megfelelőbb lesz számukra, mint egy anyós, különösen amikor az ő szüleiknek voltak házaik, míg az ő anyósuk nem volt biztos abban sem, hogy lesz-e egy hely, hova fejét lehajtsa, melyet sajátjának nevezhet. Elbocsátja tehát őket. 
	(1) Dicsérettel (elismeréssel, méltatással). Ez egy olyan adósság, mellyel mindazoknak tartozunk, akikkel jó viszonyban együtt éltünk, ezért köszönettel tartozunk nekik. Ti irgalmasságot cselekedtetek a megholtakkal és velem, vagyis „jó feleségek voltatok férjeitek iránt, kik elköltöztek; és jószívű leányaim voltatok nekem; minden szükségemről gondoskodtatok; kapcsolatunk mindenféleképpen áldott volt. Jegyezzük meg, amikor szeretteinktől elválunk, akár halál által, vagy másképp, nagyon vigasztaló dolog, ha úgy az ő bizonyságtételük, mint a mi lelkiismeretünk arról tanúskodik, hogy miközben együtt voltunk, gondosan törekedtünk kapcsolatunkból fakadó kötelezettségeink teljesítésére. Ez segítni fog az elválás keserűségét enyhíteni; s ennek megfontolása arra serkent, hogy míg együtt vagyunk, törekedjünk úgy viszonyulni egymáshoz, hogy amikor el kell válnunk, ne legyen okunk bánkódva emlékezni helytelen viselkedésünkre.
	(2). Imádsággal. Nagyon helyén való dolog barátok számára, amikor elválnak, ha imával válnak el. Áldással bocsátja haza őket; és egy anyós áldása nem megvetendő dolog. Ebben az áldásban Naómi kétszer is említi Jehovának, Izráel Istenének nevét, mint az egyetlen igaz istent, azért, hogy menyeinek figyelmét Felé irányítsa, hogy úgy tekintsenek Reá, mint minden jó egyedüli forrására. Istent kéri általános értelemben, hogy jutalmazza meg őket kedvességükért, jóságukért melyet tanúsítottak iránta s az övéi iránt. Szabad kérni és várni hitben Istentől, hogy kegyelmesen bánjon azokkal. Aki mást felüdít, maga is üdülni fog. És különleges értelemben, azt kéri az Úrtól, hogy férjhez mehessenek és így boldogok legyenek: „Adja az Úr tinéktek, hogy találjatok nyugodalmat, ki-ki az ő férje házában.” Jegyezzük meg, [1] Nagyon helyénvaló, hogy az apostol útmutatása szerint (1 Tim 5, 14) a fiatal asszonyok – és ő itt fiatal özvegyekről szól – férjhez menjenek és gyermekeket szüljenek, és háztartást vezessenek. És sajnálatos dolog, ha olyan asszonyok, nők, kik jó feleségeknek bizonyultak, nem áldatnak meg ismét jó férjekkel, különösképpen az olyanok, kik ez özvegyekhez hasonlóan, gyermektelenek. [2]. A házassági állapot nyugodalmat nyújtó állapot; olyan nyugodalom, amilyet ezen a világon lehet élvezni, - a férj házában való nyugodalom -, mely több annál, mint ami az édesanya vagy anyós házánál élvezhető. [3]. Ez a nyugodalom Isten ajándéka. Ha bármilyen nyugalmat, örömet, gyönyörűséget találunk külső körülményeinkben, ebben Isten kezét kell megismernünk s neki tartozunk hálaadással. Vannak olyanok, kik felemás igában élnek, s kevés nyugalmat találnak férjük házában. Miközben az ilyenek helyzetét látjuk, kell, hogy még nagyobb hálára buzduljunk Isten iránt mi, kik nyugodalmas életközösséget élvezünk. De mindenekfelett Isten legyen a mi lelkünknek nyugodalma, s ne kívánjunk tökéletes nyugodalmat ezen a földön.
	(3). Nagy szeretettel bocsátotta el őket: megcsókolta őket, kívánva nekik valami értékesebbet adni aranynál és ezüstnél, melyekkel ő rendelkezett. De azt akarta, hogy ez a búcsúcsók, oly pecsétje legyen igaz barátságuknak, melyre, amíg csak él, örömmel emlékezhessen vissza, még ha többé nem is találkozik velük. Ha rokonok elválnak, szeretetben váljanak el, azzal az óhajjal, hogy (ha nem is találkoznak többé ezen a világon,) találkozzanak majd az örökkétartó szeretet honában. 
	3. A két fiatal özvegy gondolni sem akart a jó anyósuktól való megválásra, oly annyira megnyerő hatással volt rájuk e kegyes izráelita nőnek velük való áldott kapcsolata. Nemcsak hogy felemelték szavukat és sírtak, mint akik nem kívánnak elválni, hanem vallást tettek elhatározásukról, hogy vele tartanak (10.v) „Bizony, mi veled együtt térünk a te népedhez, és osztozunk a te sorsodban”. Ritka példája ez az anyós iránti szeretetnek, s egyben bizonyítéka annak, hogy őérette Izráel népe iránt is jó érzelemmel voltak. Még Orpa is, aki később visszatért az ő isteneihez, most úgy látszik szilárd elhatározással Naómival akar menni. Az elválás szomorú ceremóniája, a könnyek, melyeket ez alkalom csalt a szemébe, ajkára adták e tiltakozást, de (felszínes volt) s nem sokáig tartott. A megalapozott meggyőződés nélküli erős érzelmek általában gyenge elhatározásokat hoznak létre. 
	4. Naómi, igyekszik mindenáron lebeszélni őket a vele való menetelről, 11-13. v. 
	(1) Naómi az ő nyomorúságos állapotára hivatkozik. Ha lettek volna még fiai Kánaánban, vagy bármilyen közeli rokonai, akivel összeházasíthatta volna özvegy menyeit, hogy magot támaszthasson az elhunytaknak, s megválthassa a családnak idegen tulajdonba került vagyonát, úgy még lehetett volna némi bátorítás számukra, hogy egy betlehembeli nyugodalmas letelepedésben reménykedjenek. Ámde nem voltak fiai, arra sem gondolhatott, hogy valamely közeli rokon szívesen vállalná a megváltói szerepet, s ezért azzal érvel, hogy neki már sohasem lesznek fiai, akiket felnevelve, nekik férjül adhatna, mert túl idős már ahhoz, hogy férjhez menjen; az ő korához az illik, hogy a meghalásra gondoljon, s e világból való elköltözésre készüljön, s nem pedig a házasságra, s új életkezdésre e földön. Aztán, még ha férjhez menne is, gyermekeket már nem szülhetne; de mégha lennének is fiai, arra semmiképp sem gondolhat, hogy e fiatal özvegyek addig várakozzanak, férjhez ne menjenek, míg az ő fiai, akik még meg sem születtek, felnőnek arra a korra, hogy házasságot kössenek. De ez még nem minden: nemcsak hogy nem állt módjában őket férjhez adni, hanem azt sem tudta, miként tartsa el őket. A legnagyobb szomorúsága elszegényedett állapotában az volt, hogy nem képes tenni értük valamit úgy, ahogy szíve diktálná: Ti érettetek bánkódom inkább mintsem magamért, most, hogy az Úr keze ellenem fordult. 
	Figyeljük meg, [1]. Úgy látja, hogy a fenyítés személyesen reá lett mérve: „Az Úr keze ellenem fordult”; Én vagyok a bűnös; az Úrnak velem van perelnivalója: én velem feddőzik az Úr; én miattam van ez; magamra vállalom.”  Ez illik mihozzánk is, úgy kell mi is szóljunk, amikor nyomorúság alatt vagyunk. Még ha sokan, másik is körülöttünk osztoznak a bajban, mégis, nekünk úgy kell meghallanunk a vesszőt, mintha csak ellenünk s személyesen nekünk szólna; s a fenyítéket ne mások fejére méltónak gondoljuk, hanem szívleljük meg s vegyük azt magunkra. [2]. Főként azért a bajért siránkozik, mely menyeire származott őmiatta. Ő volt a vétkes, s  íme, most ők szenvednek. „Főképp tiérettetek szomorkodom.” Egy kegyes lélek inkább kész viselni saját terhét, mintsem azt látni, hogy nyomorúsága másokat is ér, s amiatt mások is bajba kerülnek. Naómi személyesen sokkal könnyebben vállalta a nélkülözést, mintsem menyeit nélkülözni lássa. „Ezért hát, térjetek vissza, leányaim, mert, sajnos, nem vagyok képes semmit se tenni értetek.”
	(2). De vajon helyesen cselekedett-e Naómi, hogy elbátortalanította menyeit a vele való meneteltől, holott ha magával vitte volna őket, úgy kimentette volna őket a moábiták bálványimádásából, s magával vonta volna őket az Izráel Istenébe vetett hit és igaz istentisztelet útján? Kétség nélkül, Naómi vágyott ezt tenni. De [1] Azt akarta, hogy ha vele jönnek, ne az ő rábeszélésére tegyék ezt. Akik csak rokonaik kedvéért veszik fel a hívő nevet, vagy barátaik rábeszélésére, vagy csupán a közösség vonzása folytán, ezeknek megtérése nem lesz nagy értékű, s nem fog tartani sokáig. [2]  Azt akarta, hogy ha vele tartanak, ezt szabad elhatározásból tegyék, s előbb leülve számolják fel a költségeket, amint kell tegyék mindazok, akik tudatosan felveszik a keresztyén hitvallást. Jó az, ha előre megmondják a legrosszabbat nekünk. A mi Urunk, Üdvözítőnk is így bánt azzal, aki a buzgóság hevében ilyen merész szavakat mondott: „Mester, követlek téged, valahová mégy.” „Jöjj, jöjj” szólt Krisztus „de gondold csak meg, kész vagy-e osztozni az én sorsomon? Az Ember Fiának nincs hová fejét lehajtania; gondolj bele ebbe, s aztán lásd csak, ha szíved kész-e sorsát összekötni velem.”  (Mát 8,19-20). Így tett Naómi is az ő menyeivel. A komoly megfontolásban megérlelt döntések folyton a szív előtt lebegnek, de a felszínes elhirtelenkedett megtérések, amilyen hamar megértek, olyan hamar el is rothadnak.
	5. Naómi szavai nyomán Orpa könnyen meggondolta magát s engedett saját romlott hajlamának; visszatért az ő hazájába, rokonai közé, atyja házához – most, amikor hatékony elhívás folytán szinte kijött abból.  Mindketten felemelték szavukat, s újra sírni kezdtek (14. v) mivel nagyon megérintették őket a Naómi ajkáról jött gyöngéd szavak. Ámde különböző hatást eredményezett bennük: az Orpa számára „halál illata volt halálra”; A Naómi által feltárt kellemetlenségek, melyekkel számolniuk kell, ha vele együtt Kánaánba tartanak, őt visszaküldték Moáb országába, s számára mintegy mentségként szolgáltak, amiért elpártolt Istentől. De épp ellenkezőleg történt Ruthnál: őt megerősítették Naómi szavai az ő elhatározásában s Naómi iránti szeretetteljes ragaszkodásában, akinek bölcsessége és jósága által sohasem volt annyira elragadtatva, mint ezen alkalommal; ekként az ő számára „élet illatja volt életre” (1). Orpa megcsókolta anyósát, vagyis elérzékenyülten búcsút vett tőle, örökre elköszönt tőle, lemondva minden szándékról, hogy a jövőben követné őt, mint tette az az ember, aki azt mondta, hogy követi Krisztust, miután eltemeti atyját és anyját, vagy miután búcsút vesz szeretteitől. Az Orpa csókja azt tanúsítja, hogy őszinte vonzalom volt benne Naómi iránt, és nem szívesen vált el tőle. Azonban mégse szerette őt eléggé annyira, hogy érte hazáját elhagyja. Hasonlóképpen sokan vannak, akik értékelik Krisztust, s vonzódnak Hozzá, s mégis elesnek az általa szerzett üdvösségtől, mert nem hajlandók szívükben egyéb dolgokat megtagadni Őérette. Szeretik őt, de mégis elhagyják őt, azért mert nem szeretik eléggé, hanem más dolgokat jobban szeretnek Nála. Így a gazdag ifjú is, ki eltávozott Krisztustól: szomorúan távozott el, Mát. 19, 22. De (2). Ruth ragaszkodott hozzá. Nem tudni biztosan, vajon amikor elindult otthonról, ez az eltökéltség megvolt-e már a szívében? Valószínű, hogy már korábban eldőlt a szívében, amit tenni akart, Izráel Istene és az Ő törvénye iránti őszinte ragaszkodásból, amelyről Naómi bölcs oktatása nyomán bizonyos ismerete lehetett.
	6. Naómi próbálja Ruthot rávenni a visszamenetelre, egy további érvként hozva fel az ő sógornőjének példáját (15. v.): A te sógorasszonyod visszatért az ő népéhez, s ebből következtetve, természetesen visszatért az ő isteneihez is; mert bármit tett is, amíg anyósával együtt élt, most már szinte lehetetlen lesz számára Izráel Istenének bármilyen tiszteletet is adni, amikor visszatér, hogy Kámos imádói között éljen. Akik elhagyják a szentek közösségét s visszatérnek Moáb népéhez, bizonyára szakítanak az Istennel való közöséggel is, s a Moáb bálványait fogják felkarolni. Nos, térj vissza a te sógornőd után, vagyis: Ha valaha visszatérni akarsz, most térj vissza. Ez a te állhatatosságodnak a legnagyobb próbája; álld ki e próbát, s örökre az enyém leszel.” Ilyen botránkozások, mint az Orpa meghátrálása, szükség hogy essenek, hogy a tökéletes és őszinte szívűek nyilvánvalókká legyenek, miként Ruthtal is történt ez alkalommal.
	7. Ruth pontot tesz a vitára a legünnepélyesebb vallástétellel, melyben bizonyságot tesz rendíthetetlen elszántságáról, hogy őt (Naómit) soha el nem hagyja, sem hazájába, régi rokonai közé nem fog többé visszatérni. 16-17v.
	(1). Nincs ennél szebb és bátrabb kijelentés emberi ajkon. Úgy tűnik más lelkület, más beszéd árad belőle most, miután sógornője eltávozott, s egy példáját látjuk itt annak, ahogyan Isten kegyelme hajlamossá teszi a lelket a jó rész határozott, elszánt választására. Vonj magad után, ekként engem, s így futni fogunk utánad. 
	Anyósa lebeszélése, még határozottabbá tette őt; mint amikor Józsué ezt mondta a népnek: „Nem szolgálhattok az Úrnak”, azok még nagyobb buzgósággal mondták: „De igen, mi az Úrnak szolgálunk. [1.]  Arra kéri anyósát, hogy ne próbálja többé lebeszélni a vele való menetelről: „Ne unszolj, hogy elhagyjalak, sem hogy visszaforduljak tőled;” mert a te összes mostani unszolásaid sem képesek megingatni azt az elhatározást, melyet a te korábbi tanításaid, bizonyságtételeid munkáltak ki bennem. S ezért, kérlek, ne halljam többé azt.”
Jegyezzük meg, Nagy keserűséget és zaklatást jelent azoknak kik Istenhez és az Ő tiszteletéhez ragaszkodnak, ha azzal kísértik és arra kérik, hogy változtassák meg döntésüket. Akik nem akarnak arra gondolni, azok nem akarnak arról hallani sem. Ne unszolj. A széljegyzetben az olvasható: Ne légy ellenem. Jegyezzük meg: Ellenségeinknek kell tartsuk azokat, s valóban azok is, akik meggátolni akarnak bennünket a mennyei Kánaánba vivő úton. Rokonaink lehetnek, de barátaink nem, akik lebeszélni s elbátortalanítani igyekeznek minket Isten szolgálatától és az istentisztelet munkáitól. [2].   Ruth nagyon alapos és egyenes az ő elhatározásában, hogy Naómihoz ragaszkodik, és soha el nem hagyja őt; s úgy szól, mint aki el van kötelezve teljes szívvel Isten és a menny iránt. Annyira szereti Naómit, nem a szépségéért, vagyonáért, vagy szellemességéért, (mindezek hamar elhervadnak, s elmúlnak), hanem annyira szereti őt az ő bölcsességéért, erényeiért, s az Istentől rá árasztott kegyelemért, mely áldások vele maradtak még e mostani szegény és lehangolt állapotában is, hogy elhatározza, el nem válik tőle. Először is, Vele fog utazni: Ahová te mégy, oda megyek mégha olyan országba vezetsz is, mit még sohasem láttam, s amelyről gyermekségemtől fogva, csak lekicsinylő és rossz véleményt hallottam; habár távol leszek saját hazámtól, de mégis, ha veled járhatok, minden út gyönyörűség lesz számomra.  Másodszor, Együtt fog lakni vele. „Ahol te megszállsz, ott szállok meg” , legyen az bármilyen jelentéktelen falu, sőt, még akkor is elfogadom, ha nem lesz jobb a Jákób szállásánál, midőn követ helyezett feje alá párnának.  Ahol sátorfádat felállítod, ott legyen az enyém is, bárhol legyen is. Harmadszor, öszeköti élete érdekeit, sorsát az övével: A te néped-az én népem. Naómi jelleméből biztosra következtette, hogy az a nagy nemzet bizonyára egy bölcs és értelmes nép. Az ő jó anyósa alapján alkotott mindnyájukról ítéletet, aki bárhová is ment, hiteltérdemlő záloga, képviselője volt országának (amire kell hogy igyekezzenek mindazok is, kik vallják, hogy egy jobb hazába tartoznak, vagyis a mennyeibe), s ezért legnagyobb boldogságának fogja azt tartani, ha ő is közéjük tartozhat. „A te néped az én népem, hozzájuk kívánok csatlakozni, alkalmazkodni, s róluk gondoskodni.” Negyedszer, eggyé válik vele az istentiszteletben.  Ezáltal magát odaszánja neki „egész az oltárig”. „A te Istened az én Istenem, s búcsút mondok Moáb minden istenének, melyek csak hiábavalóságok és hazugságok. Izráel Istenét fogom imádni, az egyedüli élő és igaz Istent, benne fogok egyedül bízni, s csak Őt fogom szolgálni, s minden dologban Néki fogok engedelmeskedni, mint Uramnak és Királyomnak.” Ezt jelenti az Urat elfogadni a mi Istenünknek. Ötödször, örömest hal meg a Naómi ágyában. Számol azzal, hogy mindkettejüknek meg kell halniuk, s minden valószínűség szerint előbb Naómi, mint idősebb fog meghalni, s ő elszánja magát arra, hogy abban a házban fog továbbra is lakozni, ha csak lehet míg az ő napjai is betelnek. Kifejezésre juttatja ezáltal azt is, hogy részesedni kíván abban a boldog halálban, mellyel Naómi elköltözik; ugyanazon a helyen kiván ő is meghalni, azt jelezve ezzel, hogy ugyanolyan módon is kíván meghalni, mint Ő. „Hadd haljak meg én is az igaz Naómi halálával, s legyen az én utolsó napom olyan mint az övé.” Hatodszor, Azt kívánja, hogy ő is a Naómi sírjába legyen eltemetve, s csontjait az övé mellé helyezzék. „Ott temessenek el engem;” nem arra vágyott, hogy kihűlt tetemét Moáb országába vigyék vissza, annak jeléül, hogy szívében maradt még vonzalom szűlöföldje iránt; hanem mivel Naómival a lelke összeforrt, azt óhajtja, hogy poraik is egyesüljenek, abban a reményben, hogy együtt fognak fel is támadni, s együtt lesznek örökké a másvilágon. [3]. Naómihoz való ragaszkodása elszántságát egy ünnepélyes eskűvel erősíti meg: „Úgy tegyen velem az Úr akármit (ez egy ősi forma volt, mely által elkötelezték az emberek magukat valamire, mintegy átok alatt) hogy csak a halál választ el engem tőled. Egy megerősítésül szolgáló eskű vetett véget ennek a vitának, s egyuttal visszavonhatatlanná tette elkötelezettségét, hogy sohasem fog elpártolni attól a jó úttól, melyet most választott. Elsősorban, kifejezi ezzel azt, hogy a halál el fogja választani őket egy időre. Azt megigérhette, hogy ugyanott fog meghalni és ugyanoda fogja temettetni magát mint Naómi, de azt nem mondhatta, hogy vele együtt (egyszerre egyidőben) fog meghalni. Jegyezzük meg, a halál elválasztja azokat, kiket semmi más nem képes elválasztani. A halál órája, az elválás óráját jelenti; és így kell reá gondolnunk, s így kell reá készülnünk. Másodsorban: Eltökélte szívében, hogy semmi más nem válassza el őket: semmiféle kedveskedés az ő saját családja és népe részéről, semmiféle kecsegtető jólét, bőség közöttük, semmiféle elkedvtelenítő tapasztalat Izráel népe részéről, sem a szegénységtől és gyalázattól való félelem, minek esetleg része lesz. „Nem, sohasem hagylak el téged...” Nos:
	(2) Példaképe ez az Isten és az igaz vallás iránti erőteljes elkötelezettségenk, megtérésnek. Ilyen tántoríthatatlanoknak kell nekünk is lennünk.  [1]. Az Urat a mi Istenünkké kell tegyük. „Ez az Isten az én Istenem örökké, Ő vezet mindhalálig”.  Engedelmes hit által magamévá tettem Őt. [2]. Amikor Istent a mi Istenünkké tesszük, ugyanakkor az Ő népét is a mi népünkké kell, hogy tegyük, minden helyzetben azonosulnunk kell vele; mégha szegény, megvetett nép lenne is az, de ha az Ő népe, úgy a miénk is kell legyen. [3]. Ha osztályrészt vállaltunk közöttük, úgy készek kell legyünk sorsközösséget is vállalni velük, bármilyen bánásmódban részesülnének is. Alá kell vessük magunkat ugyanannak az igának, s húznunk kell ezt hűségesen; fel kell vegyük ugyanazt a keresztet, örömmel hordozva azt; mennünk kell, ahová Isten vezérli utunkat, még ha számkivetésbe vinne is bennünket; s ott kell megszállnunk, ahol ő készít nekünk szállást, mégha börtön lenne is az a hely; ott kell meghalnunk, hol ő akarja halálunkat, s tudnunk kell, hogy csontjainkat az igazak sírjába helyezi, kik bementek a békességbe és nyugosznak ágyaikon, mégha közös sírban vannak, ismeretlenül eltemetve. [4] Teljes elhatározással el kell szánjuk magunkat a kitartásra és állhatatosságra, s ebben a vonatkozásban Krisztushoz való ragaszkodásunk erősebb kell hogy legyen, mint Ruthé volt Naómi iránt. Ő szilárd elhatározással azt mondta: semmi más, csak a halál választhatja el őket egymástól; de mi oly elszántak kell legyünk, hogy a halál se tántorítson el bennünket Krisztus iránti kötelességünktől; s akkor bizonyosak lehetünk, hogy még a halál sem szakíthat el bennünket a Krisztusban való boldogságtól. [5]. Lelkünket szent fogadástétellel és esküvel az Úrhoz kell kötnünk, sohasem törve meg kegyes elhatározásunkat. Aki őszintén odaszánja magát az Úrnak, az nem ingadozik bizonytalanul. 
	8. Naómi ezáltal elhallgattatott. (18.v.) Mikor látá, hogy Ruth erősködik vala vele menni, (és ő épp ezt kívánta elérni menyénél mindazzal, amit eddig néki szólott, hogy őt szilárd elhatározásúvá tegye a vele való menetelben), amikor látta, hogy elérte célját, megelégedett, és nem szóla néki többet. Hisz nem kívánhatott többet ez ünnepélyes tiltakozásnál melyet, Ruth épp most tett. Figyeld meg, miként némítja el a kísértést az elhatározás ereje. Akik határozatlanok, s a vallás útjain eltökélt szív nélkül járnak, azok a kísértőt kísértik, s olyanok, mint egy félig nyitva hagyott ajtó, mely hívogatja a tolvajt; de az eltökélt döntés bereteszeli az ajtót, ellene áll az ördögnek, s futásra kényszeríti őt. 
	A káldeai szöveg a következőképpen adja elénk a Naómi és Ruth közötti jelenetet(vitát): - Ruth azt mondta: Ne unszolj, hogy elhagyjalak, mert prozelita fogok lenni. Naómi ezt mondta: Nekünk meg van parancsolva a szombatnapok és ünnepnapok megtartása, melyeken nem szabad 2000 singnél (egy szombatnapi járóföldnél) többet utaznunk. - Rendben van, szólt Ruth, ahova te mégy, oda megyek. Naómi ekkor ezt mondta: Nekünk parancsolat által tiltva van, hogy pogányokhoz térjünk be éjszakai szállásra.  – Rendben, szól Ruth, ahol te megszállsz, ott szállok meg. Naómi így folytaatta: Nekünk 613 parancsot kell megtartanunk.    Nem baj  -  mondta Ruth – amit a te néped megtart, azt én is megtartom, mert néped az én népem.  Naómi erre így szólt: Nekünk tiltva van idegen isteneket imádni. Rendben. – szólt Ruth – a te Istened az én Istenem. Naómi ekkor ezt mondta: Minálunk négyféle halálbűntetést alkalmaznak a gonosztevökre: megkövezést, megégetést, megfojtást és kardélre hányást. Nos, szólt Ruth, ahol te meghalsz, ott halok meg. Minálunk sírokba temetkeznek, mondta Naómi. És ott temessenek el engem – mondta Ruth.

[Naómi fogadtatása Betlehemben]

Ruth 1, 19-22

^19 És menének mind a ketten, míglen Bethlehembe érkezének. És lőn, hogy mikor Bethlehembe érkezének, megmozdult az egész város miattok, és mondák: Nemde nem Naómi ez? ^20 És ő monda nékik: Ne hívjatok engem Naóminak, hívjatok inkább Márának, mert nagy keserűséggel illetett engem a Mindenható. ^21 Többed magammal mentem el, és elárvultan hozott vissza engemet az Úr; miért hívnátok hát engem Naóminak, holott az Úr ellenem fordult, és a Mindenható nyomorúsággal illetett engemet? ^22 Így tért vissza Naómi, és vele a Moábita Ruth, az ő menye, a ki hazatért Moáb mezejéről. Megérkezének pedig Bethlehembe az árpaaratás kezdetén.

	Naómi és Ruth hosszas utazás után (s feltételezhetjük, hogy az utazás fáradalmait némileg enyhítették Naómi jó tanácsai, oktatásai, melyeket a megtérő prozelitának adott, valamint az az áldott beszélgetés, melyet együtt folytattak), végül megérkeznek Betlehembe, s nagyon alkalmas, jó időben érkeztek meg: az árpaaratás kezdetén, melyet legelőször szoktak aratni, s ezt követi a búzaaratás. Most Naómi szemeinek látásával is meggyőződhetett azon hír igaz voltáról, mit Moáb országában hallott, hogy az Úr meglátogatta az ő népét, és adott nékik kenyeret. És Ruthnak is alkalma volt látni e jó földet annak legjobb állapotában; s most lehetőségük volt gyűjteni, szedegetni – gondoskodni télire. A mi időnk Isten kezében van, úgy az események, mint azoknak megállapított időzítései. Említés van téve itt 

	I. A helybeliek megmozdulásáról ezen alkalommal (19.v.): Az egész város megmozdult miattuk. Régi ismerősei Naómi köré gyűltek, érdeklődtek hogyléte felől, s örömmel üdvözölték őt ismét Betlehemben. Vagy talán megmozdultak miatta, attól félve, nehogy a város terhére váljék, annyira szegényes, elesett állapotban volt. Ebből nyílván kitűnik, hogy korábbi életében tiszteletnek örvendett közöttük, hisz másként nem tanúsítottak volna ily nagy figyelmet iránta. Ha azok kik magas és virágzó állapotban voltak, elesnek, szegénységbe vagy gyalázatba hullnak, bukásuk nagy feltűnést kelt. S azt mondták: Ez Naómi? A város asszonyai tették fel e kérdést, mert a kifejezés nőneműen található. Akikkel korábban meghitt közösségben volt, nagyon meglepődtek, most ilyen állapotban látva őt; annyira megtört és megváltozott az átélt nyomorúságok alatt, hogy alig akartak hinni szemeiknek, nem mertek arra gondolni, hogy ez ugyanaz a személy, kit korábban oly szépnek, üdének és vidámnak ismertek: Ez Naómi?? Annyira más a rózsa, ha elhervadt – összehasonlíthatatlan a bimbóból kifeslő virággal! Ó, mily nyomorultul nézett ki Naómi most, ahhoz képest, amilyen volt virágzó állapotában! Ha valaki megvetőleg tette fel e kérdést, feddve őt nyomorúságai miatt („ez az az asszony, ki nem elégedett meg sorsával honfitársaihoz hasonlóan, hanem elkívánt barangolni idegen országba? Nézzétek, mit nyert ezáltal!”), úgy nagyon aljas és barbár lelkületről tett az ilyen tanúságot. Nincs annál barbárabb dolog, mint diadallal örvendezni mások bukása felett. Ámde feltételezhetjük, hogy a többség együttérzéssel és szánalommal kérdezte ezt: „Ez ő, aki oly bőségben, gazdagon élt, kinek kiváló háza volt, s oly bőven adakozott a szegényeknek? „Hogy elhomályosodott az arany!” Akik látták egykor az első templom dicsőségét, sírtak, amikor a másodiknak alacsonyságát szemlélték; s itt is így történt. 
Jegyezzük meg, A nyomorúságok nagy és meglepő változásokat eredményeznek rövid idő alatt. Amikor látjuk, hogyan változtatja meg az embereket a betegség és az öreg kor, megváltoztatva ábrázatjukat és kedélyüket, mi is elgondolhatjuk, amit a betlehemiek mondtak: „Ez Naómi?” Az embernek nem jön, hogy higgye, hogy ugyanaz a személy.” Isten, az ő kegyelme által, tegyen minket késszé minden ilyen változásokra, s különösen a nagy elváltozásra!
	
II. Naómi megadással teljes lelkiállapotáról. Ha némelyek feddték őt szegény sorsa miatt, nem támadt ellenük, amint tette volna, ha szegénysége mögött büszkeség lett volna szívében; ámde nagy kegyes türelemmel viselte ezt s nyomorúságának egyéb keserű következményeit, (20-21.v.) „Ne hívjatok engem Naóminak, hívjatok inkább Márának.  Naómi azt jelenti: kedves vagy gyönyörűséges; ámde az én kedves dolgaim mind elvesztek; nevezzetek hát Márának, keserűnek vagy keserűségnek, mert mostmár szomorú lelkű asszony vagyok én.” Ekként igyekszik gondolkozását helyzetéhez igazítani, amit nekünk is, mindannyiunknak meg kell tennünk valahányszor állapotunk nem mindenben egyezik tetszésünkkel. Figyeljük meg,
 
1. Állapotának megváltozását, s hogy miként fejezi ezt ki, kegyes tisztelettel szólva az isteni gondviselésről, anélkül hogy egyetlen keserű panaszt, vagy zúgolódást hallatott volna 
(1). Nagyon szomorú és lehangoló változás volt. Többed magával – semmi nélkül se szűkölködve – ment el; így vélekedett, amikor férje és fiai vele voltak. Ebben a világban vigaszunknak, jólétünknek nagy része közeli, kedvező kapcsolatainkból fakad. De most üresen, elárvultan tért haza, özvegyen és gyermektelenül, s talán javait is eladogatta, s mindabból, mit magával egykor elvitt, nem hozott vissza egyebet csak a rajta levő ruhát. Ennyire bizonytalan mindaz, amit a teremtett dolgokban való bőségnek nevezünk, 1 Sám 2,5. Sőt még a bőségnek gazdagságában élve is juthatunk szorultságba. De van oly bőség, egy lelki és isteni gazdagság, mely soha el nem hagy minket, egy jó rész, mely el nem vétetik azoktól, akik megnyerték. 
(2). Elismeri Isten kezét, az ő mindenható kezét, nyomorúságában. „Az Úr az, aki elárvultan hozott engem vissza; a Mindenható az, aki sújtott engemet.” Jegyezzük meg, Semmi sem tud nagyobb megnyugvást és elégtételt adni a nyomorúságok alatt szenvedő kegyes szívnek, mint annak a megfontolása, hogy Isten keze van a dologban. Ő az Úr! 1 Sám 3,18. Jób 1,21. Különösen annak megfontolása, hogy aki sújt bennünket: „Él Saddai”, a Mindenható Isten, akivel perelni esztelenség, s aki előtt meghajolni kötelességünk és jó érdekünk. Ez az a név, mellyel Isten szövetségre lépett népével: Én a mindenható Isten vagyok, Mindenre-elégséges-Isten! 1Móz 17,1. Amikor csapást mér ránk, a szövetség Istenként teszi azt, és az ő mindenre-elégséges volta támaszunk és vigaszunk lehet bármilyen nyomorúságunkban. Ő, aki megvonja tőlünk a teremtményeket, tudja a módját, miként töltsön be minket Önmagával. 
(3). Nagyon érzékenyen beszél, a nyomorúságoknak mély hatása alatt: nagy keserűséggel illetett engem. A nyomorúság pohara, keserű pohár, és még az is, mely később az igazságnak békességes gyümölcsével fizet, jelenleg nem látszik örvendetesnek, hanem keservesnek Zsid 12,11. Jób így panaszkodik: sok keserűséget szabtál reám, Jób 13, 26. 
(4). Elismeri, hogy Istentől jött a nyomorúság, mintegy fenyítésként: „Ellenem fordult az Úr keze”. Jegyezzük meg, Amikor Isten fenyít bennünket, keze ellenünk fordul, és harcol ellenünk (Jób 10,17), jelezve azt, hogy nem tetszik neki viselkedésünk. Isten minden vesszejének van egy szava, mely ellenünk tanúskodik. 

2. Lelkének ráhangolódását e változásra: „ne hívjatok engem Naóminak, mert nem vagyok többé szép, sem magam számára, sem barátaimnak, hanem nevezzetek engem Márának, ez a név sokkal jobban illik az én jelenléti állapotomhoz. Sokan, akik megalázott, lesújtott állapotban vannak, mégis nagyra tartják magukat, és szeretik, hogy a korábban élvezett tisztességnek üres neveivel és címeivel szólítsák meg őket. Naómi nem tett így. Alázatos lelkülettel nem kívánt dicső nevet lesújtott állapotában. Ha Isten keservesen bánt vele, úgy Isten bánásmódjához szabja magát, és készséggel fogadja, ha Márának, keserűnek hívják. 
Jegyezzük meg: Az illik hozzánk, hogy szívünket megalázzuk Isten sújtó gondviselése alatt. Amikor helyzetünk mélyre kerül, lelkünket is meg kell aláznunk. S a nyomorúságok akkor szenteltetnek meg számunkra, amikor így meghajlunk Isten előtt; mert nem maga a nyomorúság, hanem a helyesen elhordozott nyomorúság az, ami javunkra válik: „Oly sok szerencsétlenség kárba veszett rajtatok, ha még sem tanultátok meg, miként kell szenvedni” (Seneca). A háborúság békességes tűrést nemz.