Author: B. Sandor

Isten szuverén irgalmából származik minden áldás, amit csak kapunk
Charles Simeon prédikációvázlata 
Angolból ford.: Borzási Sándor, 2022. febr. 16.
Forrás: Charles Simeon: GOD’S SOVEREIGN MERCY THE SOURCE OF ALL OUR BLESSINGS, Sermon No. 1885.
https://bible.prayerrequest.com/7511-simeon-charles-horae-homileticae-commentary-21-volumes/romans/9/16/9/16/
„Annak okáért nem azé, aki akarja, sem nem azé, aki fut, hanem a könyörülő Istené” (Rm 9,16)
Az apostol a zsidók elvetéséről és a pogányok elhívásáról akarván szólni, ünnepélyesen Istent hívja bizonyságul, hogy mennyire „nagy az ő szomorúsága és szüntelen való szívének fájdalma” zsidó testvéreinek áldatlan állapota miatt.  Tudta, hogy e tárgy igen érzékenyen fogja érinteni a zsidókat; de Istene iránti következetességgel mégsem tehette, hogy ne szóljon róla: ám igyekezett, amennyire csak lehetett, úgy szólni e kényes kérdésről, hogy ne okozzon vele sértést nekik, biztosítva őket irántuk való korlátlan szeretetéről, s hogy bármit kész lenne elviselni, csakhogy örök üdvösségüket szolgálja.
Az tárgy, amint azt az apostol előadja, nem kevésbé sértő a névleges keresztyének nagy többségének is, mint volt a zsidóknak. Mert oly erősen hangsúlyozza Isten szuverén akarata szerinti jogát evangéliuma áldásainak osztogatásában, hogy ezt a büszke emberi szív nem képes elviselni.  Mi hajlamosak vagyunk azt gondolni, hogy jogunk van Istenhez (igénnyel képhetünk fel, s jogainkat követelhetjük tőle); s hogy Ő köteles megtenni értünk mindazt, amit valaha megtett legkedveltebb szolgáival. S amikor azt halljuk, hogy joga van azt tenni, ami neki tetszik, azzal, ami az övé, mi megtagadnánk tőle e jogot, és készek vagyunk igazságtalansággal vádolni őt emiatt, pontosan úgy, amint a zsidók tették. De Isten szolgája nem hallgathat, neki Istenért szólnia kell, akár hallják s fogadják, akár elutasítják az emberek: hirdetnie kell mindenkinek Isten teljes akaratát, „még akkor is, ha bogáncsok és tövisek vannak is vele, és skorpiókkal lakik is együtt” (Ez 2,6). Ugyanakkor, legnagyobb gonddal kell törekednie arra, hogy „szeretetben szólja az igazságot” (Ef 5,15). Ezt szeretnénk mi is tenni. Isten tudja, hogy fájdalmasan érint bennünket, ha tanításunk megütközést kelt; mégis nem annyira magunk miatt szomorkodunk, hanem azokért, akik nem képesek elfogadni az általunk hirdetett igét. Örömmel megtennénk, sőt szenvednénk bármit, amit csak szükséges lelki jólétükhöz: de mégsem rejthetjük el az igazságot, s „nem tarthatunk vissza semmit, ami hasznos az embereknek” (Csel 20,27). Azzal a bizalommal vagyunk, hogy még ha olyat szólunk is, amit a hallgatók első hallásra nem helyeselnek, arról mégis meggyőződhetnek, hogy lelkiismeretesen, szívünk őszinteségével legfőbb javukat, lelkük üdvét kívánjuk, a szerint a világosság szerint, amit Istentől kaptunk.     
Textusunk szavairól nyilvánvaló, hogy egy előbbi érvből levont következetést képeznek. Ahhoz tehát, hogy helyesen értsük, meg kell vizsgálnunk, mi az
I. Az állítás, amire e következtetés épül --
Miután utalt a veszélyre, melynek honfitársai ki voltak téve, hogy elvesznek a hitetlenségben, elejét veszi egy ellenvetésnek, amelyet könnyen felhozhattak ellen. Nevezetesen, hogy ők nincsenek semmilyen veszélyben, mert Ábrahám leszármazottjaiként részestársai a vele kötött szövetségnek, és örökösei mindazon áldásoknak, melyeket neki és utódainak ígért Isten; s hogy ily módon, ha elvesznének, „meghiúsulna Isten beszéde” (6.v.). Erre az apostol azt feleli, hogy az ígéretek nem Ábrahám test szerinti utódainak szóltak, hanem lelki utódainak, akik Ábrahám hitének is részesei kell, hogy legyenek: és hogy, nekik, mivel még hitetlenségben vannak, nincs semmi részük, vagy joguk Ábrahám áldásaihoz (7-8.v.). Ezt igyekszik bizonyítani előttük
1. Tagadhatatlan és közismert tények alapján –
[A szövetség áldásai nem adattak Ábrahám összes testi utódainak, már a kezdetkor sem. Ismáel, aki a természetes módon született, nem részesült abban a szövetségben. Az áldások csak Izsákra korlátozódtak, aki sok évvel később, s nem a természet általános folyása szerint született, hanem egy különleges ígéret erejénél fogva. Itt volt tehát máris egy bizonyíték épp Ábrahám közvetlen gyermekeinél, arra vonatkozóan, hogy igenis lehetnek olyan egyének, akik testileg tőle származnak, és mégis kívül esnek a vele kötött szövetség jogkörén.
De egy további, és még erősebb bizonyíték tárul elénk erre nézve épp annak az Izsáknak a gyermekeiben, aki az ígéret kiváltságosa volt. Felesége, Rebeka, ikrekkel volt terhes. És mialatt e gyermekek még a méhben voltak, és „még semmi jót, vagy rosszat sem tehettek, megmondatott néki, hogy az idősebbik fog szolgálni az ifjabbnak (9-12.v.)”. S e jövendölés be is teljesedett a későbbi utódoknál, amint Malakiás próféta tanúsítja, mondván, „Jákóbot szerettem, de Ézsaut gyűlöltem” (13.v. és Mal 1,2-3). Mármost, meglehet, úgy gondolják, hogy az előbbi bizonyítéknál a két gyermek, Izsák és Ismáel jelleme közti különbség miatt történt a kizárás, s az isteni döntés erre épült. Nos, ez esetben ilyen elképzelés teljesen kizárt, mert a gyermekek még sem jót sem rosszat nem tettek; és a döntés okaként az apostol kifejezetten ezt hozza fel:, „hogy az Isten kiválasztás szerinti végzése megmaradjon, nem cselekedetekből, hanem az Elhívótól”.
Itt van tehát egy bizonyíték egy természetes utód kizárására, éspedig Isten szuverén rendelkezése folytán, anélkül, hogy Ő tekintettel lett volna az egyének jellemére, akikre a döntés irányult. Mennyivel inkább kizárhatók a szövetség áldásaiból Ábrahám azon utódai, kik makacsul kitartanak hitetlenségükben, és megvetik a szövetség áldásait.]
2. Magának Istennek félreérthetetlen kijelentéseiből—
[A zsidók az apostoli korban a Mózes szavaiban bíztak, amelyeket ők úgy értelmeztek, hogy az egész zsidó nemzetet, kivétel nélkül befoglalja a szövetségbe. Az apostol tehát Mózeshez fordul; és arra hivatkozik, amit maga Isten neki mondott. Amint az előbbi példákban Isten saját szuverén jogát s akaratát gyakorolta annak meghatározásában, hogy ki legyen, és ki ne legyen részese az ő szövetségének, úgy, Mózesnek adott kijelentéseiben ugyanezt a jogot magának igényelte, s kijelentette, hogy ugyanilyen szuverén módon fog Ő továbbra is eljárni: „Könyörülök, akin könyörülök, és kegyelmezek, akinek kegyelmezek” (15.v és 2Móz 33,19.) Itt Isten az egész emberi fajt a vétkesség és nyomorúság állapotában szemléli, hol senkinek sincs joga irgalmat igényelni tőle, és semmilyen címen sem biztosíthat senki előnyt magának embertársával szemben. És kijelenti, hogy amint Ő saját szuverén akaratát kívánja érvényesíteni irántuk az Ő áldásainak osztogatásában, úgy azt szeretné, ha mindazok, akik azokban részesülnek, el is ismernék az ő szuverén kegyelmét és irgalmát irányukban.   
Továbbá ezt a tényt erősíti az apostol, annak felidézésével, amit Isten a fáraónak mondott. Isten Egyiptom trónjára emelte a faraót, és felruházta őt a legnagyobb korlátlan földi hatalommal. Ilyen hatalmi státuszra volt szükség annak érdekében, hogy teljesen kibontakozhasson s tetőfokra hághasson benne az emberi lázadás, és következésképpen Isten diadala felette.  Isten tudta, hogy a faraó szívében megvannak mindazok a hajlamok és képességek, melyekkel a legmagasabb szinten Ellene fog lázadni, s hogy ekképpen kihívja maga ellen mindazokat az ítéleteket, amelyekkel Isten, az Ő saját dicsőségéért úgy döntött, hogy lesújt népe elnyomóira.  És miközben a faraó ellenszegült és egyre inkább megkeményítette magát Istenével szemben, Isten ezt mondta neki: „Azért támasztottalak téged, hogy megmutassam benned az én hatalmamat, és hogy hirdessék az én nevemet az egész földön. Az apostol, miután idézte ezt megerősítésül arra, amit Mózessel kapcsolatban mondott, az előbbinél még erősebben állítja: „Azért akin akar, könyörül, akit pedig akar, megkeményít.”
Ekképpen az apostol minden kétséget kizáróan bebizonyította Isten megkérdőjelezhetetlen jogát áldásai adására, vagy visszatartására, saját szuverén akaratának és tetszésének megfelelően.  
De mielőtt továbbmennénk az apostolnak ebből levont következtetésére, szeretnénk minden félreértelmezéstől megóvni az eddig elmondottakat. Habár erőteljesen ki van hangsúlyozva Isten joga áldásait adni, vagy azokat visszatartani, együtt azok adományozásával az Ő szuverén akarata szerint, mégis, Ő sohasem vonja meg áldásait senkitől, aki azokért alázatosan folyamodik Hozzá. Még kevésbé áraszt gonoszságot valakinek az elméjébe csak azért, hogy önmagát dicsőíthesse az ő elpusztításában. A faraó megkeményítése részéről abban állt, hogy magára hagyta őt, hogy gyakorlatilag korlátlanul kifejezhesse saját szívének gonosz hajlamait. És ha mi mind, a faraóhoz hasonlóan, magunkra hagyatnánk, pontosan úgy megkeményítenénk szívünket, mint ő. Egyszóval, Isten áldásai sohasem jönnek felénk másként, csakis kegyelem útján. Ítéleteit mindig igazságos megfizetés útján végzi.]
Miután ekként feltártuk az apostol következtetése alapját képező bizonyítékot, megvizsgáljuk 
II. Magát a következtetést.
A következtetés feltevésekből van levezetve.  Valóban megalázó következtetés, és olyan igazság, amely ellen büszke szívünk nagyon tiltakozik; de mégis csatlakoznunk kell az apostolhoz, megvallva, „nem azé, aki akarja, sem nem azé, aki fut, hanem a könyörülő Istené”. 
Azonban ezt ne úgy értsük, mintha helyeselne bármilyen tétlenséget a részünkről –
[Isten itt nem tiltja meg nekünk az akarást, vagy a futást, és nem is ment fel bennünket az akarás és futás kötelessége alól: ilyesmiről nincs itt szó, és nem is lehet ilyesmit következtetni belőle. Nagyon szomorú dolog, hogy vannak, akik elég istentelenek, hogy ezt az igét a részünkről való törekvés helytelenítésére idézzék! A Szentírásban, elejétől végig, egyetlen szó sem található, ami ezt a gondolatot szavatolná. Ellenkezőleg, Isten folyton azt hiányolja nálunk, hogy gyakorlatilag nem folyamodunk hozzá, és végső kárhoztatásunk alapját és okát épp ebben látja: „nem akartok hozzám jönni, hogy életetek legyen” – mondja az Úr (Jn 5,40). „Hányszor akartalak összegyűjteni titeket, mint tyúk az ő kiscsirkéit szárnyai alá, és te nem akartad” (Mt 23,37). Azoknak, akik azt mondják „Isten nélkül semmit sem tehetek, ezért, míg Isten jön, csendben ülhetek, semmit sem kísérelve meg”, az ilyeneknek azt mondhatjuk: Isten oly távol van attól, hogy ilyen gondolkozásra és hozzáállásra késztessen, hogy ellenkezőleg, a legkomolyabb erőbevetésre szólít fel, és ígéri, hogy erőfeszítésünk nem lesz hiábavaló: „Kérjetek, és adatok néktek; keressetek, és találtok; zörgessetek és megnyittatik néktek”; és „Aki énhozzám jön, azt semmiképpen ki nem vetem;” és „mondtam-e valaha Jákób magvának: hiába keressetek engem?” (Mt 7,7; Jn 6,37; És 45,20). Tudjátok meg hát, hogy ezt érteni ki az apostol szavaiból a legaljasabb megrontása Isten Igéjének, és istentelen kívánkozás a törvényt megvető életre. De, hogy tisztábban lássatok e kérdésben,]
Ennek világos értelme az, hogy Isten ingyenes szabad kegyelme és irgalma az egyetlen forrása minden jónak –
[Bármilyen sikert is érjünk el az isteni életben, nem tulajdoníthatjuk azt saját akarásunknak vagy törekvésünknek. Mert, milyen hajlama van a természeti embernek arra, ami igazán jó? Egyáltalán semmi: az újjá nem született ember szívében egyetlen jó gondolat, vagy vágyódás sem található (1Móz 6,5): és ha egy jó hajlam nyilvánul meg valamelyikünkben is, ezt már korábban oda kellett plántálnia Annak, aki „munkálja bennünk mind az akarást, mind a cselekvést, jókedvéből (Fil 2,13)”. Viszont természeti állapotunkban semmilyen magunktól származó gyakorlat sem lehet hatékony, mert Urunk világosan megmondta „Nálam nélkül semmit sem cselekedhettek” (Jn 15,5). Ezért sohasem szabad „saját hálónknak áldoznunk, és kerítőhálónknak tömjéneznünk” (Hab 1,16). Istené kell legyen minden dicsőség: „Ő az, aki mindent munkál bennünk”: „Őtőle származik a mi gyümölcsünk”; és egész örökkévalóságon át ez kell legyen énekünk, „Nem nékünk, Uram, nem nékünk, hanem a Te nevednek szerezz dicsőséget!” (Ef 3,20; Hós 14,9;  Zsolt 115,1). Lehetetlen valaha is túlhangsúlyoznunk e dolgot. Azt olvassuk, „Őtőle, és őérette vannak mindenek” (Rm 11,36), ezért Tőle kell várnunk mindent, amire szükségünk van; és neki, mégpedig szuverén kegyelmének és irgalmának kell tulajdonítanunk mindent, amit csak kaptunk. Ha valamiben különbözünk (kiválóbbak vagyunk) akár másoktól, akár korábbi önmagunktól, sohasem szabad felednünk, egy percre sem, „ki az, aki megkülönböztet minket” (1Kor 4,7). És ha képesek vagyunk elmondani az apostollal, „többet munkálkodtam, mint mások”, nyomban ki kell igazítsuk magunkat, hozzátéve, „de nem én, hanem az Istennek velem levő kegyelme.” (Vannak, akik teljesen más felépítést adnak a szövegnek, és úgy értelmezik, mintha az Apostol azt mondta volna „nem csak azé, aki akarja, stb”. De ezen betoldásukkal nyíltan ellene mondanak az apostolnak, és megrontják érvelése egész menetét. Ha ezt akarta volna mondani az apostol, úgy mi ok lehetett volna ellenfeleinek a 14. és 19. versben található ellenvetéseire? Mily önkényesen visszaélnek Isten Igéjével!]
Az marad már csak hátra, hogy feltárjuk,
1. Miként kell fenntartanunk e nézeteket –
[Szomorúan és szégyennel kell megvallanunk, hogy sokan túlzásba viszik e nézeteket, és igen szentségtelen módon tartják őket. De miközben fenntartjuk, amit Isten oly világosan tanított, fel kívánjuk emelni szavunkat szünet nélkül, e tantételekkel való minden egyes visszaéléssel szemben. Azoknak akik egyetértenek az isteni igazság e nézeteivel, szeretettel a következő óvásokat ajánljuk figyelmükbe. Vigyázzatok a módra, ahogyan fenntartjátok ez igazságokat. Közületek senki se tartsa őket beképzelten, mintha képesek lennétek a bennük levő mélységeket megérteni, vagy, mintha ezek engedélyt adnának nektek a restségre és tunyaságra. Olyan titkokat tartalmaznak, melyeket csak egyedül isten képes teljesen megérteni, és olyan nehézségeket, melyeket egyedül Ő tud teljességgel megoldani. De ne feledjétek, sokkal több és nagyobb nehézség származna ezek tagadásából; s a mi bölcsességünk az, hogy gyermeki egyszerűséggel fogadjuk Isten minden egyes szavát, és ezt mondjuk, „Amit nem értek, talán majd megértem ezután.”  
Senki se tartsa fenn ezeket tiszteletlen módon. Egyesek készek oly könnyelműen beszélni Istennek ezen mély dolgairól, mintha semmi titok sem lenne bennük, vagy mintha valamely ókori filozófus közönséges elméletéről lenne szó. De amikor „ilyen szent földre” lépünk, akkor Mózessel együtt „le kell vennünk sarunkat lábunkról”, és szent félelemmel kell követnünk Isten Igéjét. „Isten a mennyben van, te pedig a földön, azért a te beszéded kevés legyen”, visszafogott és alázatos. 
És nem szabad szeretetlenül hangoztatni őket. Sokan vannak, akik képtelenek látni ez igazságokat, de mégis, Isten előtt kedves állapotban vannak; sőt, olyanok, akiknek lábaihoz közülünk a legjobbak is örömmel ülnének a mennyben. Nagy baj, amikor e tantételeket egymás közti válaszfallá tesszük, s amikor különböző nézetek pártolói egymást kiátkozzák. Minden ilyen hajlamot űzzünk messzire Isten egyházából! Bárki tévedjen is, azoknak sohasem lehet igazuk, akik megsértik a szeretetet, vagy megtagadják másoktól a jogot, hogy ítéletet alkossanak maguknak. A keresztyénség alapvető igazságaiért a végsőkig harcolnunk kell (noha még ezekért is szelídséggel és félelemmel): de az ilyen igazságokra nézve, mint Isten szuverenitása, melyek körül ennyi homályosság van, jobb a kölcsönös kedvesség és megengedés, a vehemens vitatkozásnál és szeretetlen szóharcoknál.
Végül, ne hangsúlyozzuk csak ez igazságokat kizárólagos módon, minden másról elfeledkezve. Sokan annyira részrehajlók e mély igazságokhoz való ragaszkodásukban, hogy nehezen veszik rá magukat, hogy a megtérésről és hitről szóljanak. S a kötelességekre való buzdításról készek azt állítani, hogy ezek törvényeskedések és testi dolgok. Ó, szeretteim! Meneküljetek az ilyen lelkülettől, mint a pestistől! Bárhol üsse is fel fejét, elárulja szomorú módon, hogy híjával van az alázatnak. Legyetek olyanok, mint a kisgyermekek: Isten minden egyes szava legyen drága számotokra; s éppoly készségesen foglalkozzatok az az evangélium meghívásaival, parancsaival és buzdításaival, mint ezen mélyebb titkokkal, melyeket könnyen félremagyarázhattok, és könnyen tetszetősnek látszó, de hamis köveztetésekre juthattok, melyek a hit szabályával ellenkeznek.]
2. Miként kell hasznosítanunk őket—
[E mély igazságok arra kell szolgáljanak, hogy alázatban tartsanak, s belássuk, minden jó híjával való teremtmények vagyunk. S ugyanakkor fel is magasztaljanak minket, mint oly teremtményeket, kik végtelenül sokkal tartozunk Isten kegyelmének. Hasznosíts őket ilyen módon, és sohasem lesznek károdra. (sohasem fognak ártani neked). Sőt, fogadd el őket erre a célra, és minden más igazságnál hatékonyabban ki fogja ezeket munkálni benned. Ki volt, aki az apostolnál erősebben tartotta ezeket az igazságokat? Mégis, ki fáradt s munkálkodott oly sokat, mint ő imádott Megváltója ügyében? Tedd hát őt példaképeddé, úgy nézeteiben, mint életvitelében. És akkor fel fogod mutatni, hogy semmi sincs, ami késztetően úgy „szorongatna, mint Krisztus szeretete” (1Kor 5,14); semmi sem hat oly serkentően Isten akaratára való ráhangolódásra, mint az Ő kegyelme gazdagsága iránti lekötelezettségünk érzete. ]