Author: B. Sandor

Jákób és Ézsau
C.H. Spurgeon prédikációja (239)
Elhangzott 1859. január 16-án, Londonban 

Angolról fordította: Borzási Sándor, 2022. febr. 11. Lupény.
Forrás: https://www.spurgeongems.org/sermon/chs239.pdf
https://answersingenesis.org/education/spurgeon-sermons/239-jacob-and-esau/  

„Jákóbot szerettem, Ézsaút pedig gyűlöltem” Rm 9,13
1. Egyáltalán ne képzeljétek, hogy képesnek tartom magam teljességgel megmagyarázni a predesztináció nagy titkait. Vannak egyesek, akik azt állítják, hogy mindent tudnak e tárgyról. Olyan könnyen forgatják ujjuk körül, mintha köznapi dolog lenne. De ne feledjétek, aki úgy hiszi, mindent tud e titokról, nyilván még nagyon keveset ismer belőle. Csak sekélyes elméje az, mely tudása alját láttatja vele, de aki a mélybe merül, úgy találja, hogy a legalsóbb mélységnél is, ahová elérhet, még mélyebb mélységek vannak. 
Az az igazság, hogy az ember felelősségéről, a szabad akaratról meg a predesztinációról szóló nagy kérdéseket olyan sokat vitatták már, annyi szóharcot vívtak már felettük, és tízezer különféle választ adtak rájuk, és az eredmény mégis az, hogy épp annyit tudunk e dolgokról, mint amennyit először.  A harcosok port szórtak egymás szemébe, meggátolták egymást a látásban, s végül úgy következtettek, hogy mivel a másik szemét kiszúrták, ők jobban láthatnak.    
2. Nos, egy dolog másnak a tanát megcáfolni, de teljesen más saját látásomat megalapozni. Könnyű ócsárolni másnak felvetését ez igazságok felől, de nem éppen olyan könnyű saját állításomat szilárdan fenntartani. 
Megpróbálok ez estén, ha csak tehetem, biztos úton járni, még ha nem tudok is gyorsan haladni. Mert egyszerűen Isten Igéjének kitételeihez törekszem ragaszkodni. Úgy hiszem, ha sokkal egyszerűbben a Biblia tanításaihoz tartottuk volna magunkat, bölcsebbek lennénk, mint amilyenek vagyunk. Mert eltérve a kijelentés mennyei világosságától, és saját képzelgésünk okoskodásaiban bízva olyan ingoványos mocsárba döntöttük magunkat, ahol semmi biztos alap sincs a lábunknak. Így elkezdünk süllyedni, és ahelyett, hogy haladást tennénk, egyre jobban megrekedünk.
Az igazság az, hogy sem nektek, sem nekem nincs jogunk többet kívánni, hogy tudjunk a predesztinációról, mint amit Isten mond nekünk. Ez elég számunkra. Mert ha hasznos lett volna tudnunk többet, Isten többet jelentett volna ki nekünk. Amit tudtunkra adott, azt hinnünk kell. De igen hajlamosak vagyunk a tőle nyert ismerethez hozzáadni saját homályos nézeteinket, és aztán biztos, hogy melléfogunk. Jobb volna, ha minden vitában az emberek egyszerűen keményen megvetnék lábukat ez alapon „Így szól az Úr”, ahelyett, hogy ezt mondanák „Én így és így gondolom”.
A Szentlélek segítségével, törekszem most Isten Igéje világosságában szemlélni az isteni szuverenitás e nagy tanát, és feltárni előttetek, amit Isten Igéje kijelentésének tartok a tényt illetően, hogy egyes emberek ki vannak választva, mások viszont nincsenek – mely nagy tény előttünk áll ez igében – „Jákóbot szerettem, Ézsaút pedig gyűlöltem”.   
3. Rettenetes ige ez, és becsületesen fogom feltárni. Van, aki azt mondja, hogy a „gyűlölni” szó nem azt jelenti, hogy gyűlöl, hanem hogy „kevésbé szeret” – „Jákóbot szerettem, de Ézsaút kevésbé szerettem”. Meglehet, de én nem hiszem. Mindenesetre, azt olvassuk itt „gyűlöltem”, s amíg nem adtok egy más fordítású bibliát, én ehhez tartom magam. Úgy hiszem, a szó helyesen és rendjén van fordítva, és a „gyűlöltem” szó nem erősebb az eredetinél, de ha kissé erősebb lenne is, mégis világosabban fogalmaz, mint a másik fordítás, mely ez értelmetlen szavakkal ködösít: „kevésbé szerettem”. Jó, ha úgy vesszük, s úgy hagyjuk, amint van. 
Az igazság az, hogy Isten szerette Jákóbot, és nem szerette Ézsaút; kiválasztotta Jákóbot, de nem választotta Ézsaut; megáldotta Jákóbot, de soha nem áldotta Ézsaut; irgalmassága követte Jákóbot életének minden napjaiban, egész haláláig, de irgalma sohasem követte Ézsaut, hanem hagyta, hogy továbbmenjen bűneiben, és bebizonyosodjék e rettenetes igazság: „Ézsaut gyűlöltem”.     
Mások, hogy megszabaduljanak e sötét igétől, azt mondják, nem Ézsauról és Jákóbról van szó, hanem a két nemzetről: Jákób gyermekeiről és Ézsau gyermekeiről, tehát Izrael és Edom népét jelenti. Szeretném tudni, miben rejlik a különbség. Vajon a nehézség eltávolítható azzal, hogy jobban kiterjesztjük azt?
Wesleyánus testvéreink közül egyesek azt mondják, hogy létezik egy nemzeti kiválasztás: Isten egy nemzetet kiválasztott és mást nem. Aztán kapcsolnak, és tudtunkra adják, hogy igazságtalan dolog Istennél egyik embert kiválasztani, s a másikat nem. Nos, mi azt kérdezzük teljes ésszerűséggel: nem éppen olyan igazságtalan Isten részéről egy népet kiválasztani, s a másikat otthagyni? Az érv, amiről azt képzelik, minket ledöntenek, őket is ledönti.
Sohasem volt ostobább kibúvó, mint a nemzeti kiválasztásra való hivatkozás. Mi más a nemzeti kiválasztás, mint oly sok egyénnek, vagyis sok-sok személynek a kiválasztása? És így ugyanaz, mint az egyéneknek személyre szóló kiválasztása. Miközben így gondolkoznak, az emberek nem látják át világosan, hogy ha igazságtalanság Isten részéről egy embert kiválasztani és nem egy másikat (amit mi egy pillanatra sem hiszünk el, hogy igazságtalanság), akkor mennyivel inkább igazságtalanság részéről egy egész nemzetet kiválasztani és nem egy másik nemzetet. Nem! A problémától így nem szabadulhatunk meg, hanem csak nagyban fokozzuk, Isten Igéjének ilyen abszurd módon való elcsavarásával.
Ezen kívül, előttünk van a bizonyíték, hogy ez a felhozott állítás nem igaz: olvasd az előző verset! Egyáltalán semmit sem mond a népekről, hanem ezt mondja: „Mert mikor még meg sem születtek, sem semmi jót, vagy gonoszt nem cselekedtek, hogy az Istennek kiválasztás szerint való végzése megmaradjon, nem cselekedetekből, hanem az elhívótól, megmondatott néki, hogy: a nagyobbik szolgál a kisebbiknek” – s itt a gyermekekre céloz, nem a nemzetekre. Természetesen, a jóslat később beteljesedett a két nép helyzetében, Edom Izráel szolgájává vált.
De ez az ige pont azt jelenti, amit mond: nem nemzeteket, hanem az említett személyeket érti a nevek alatt. „Jákóbot”- vagyis az embert, akinek neve Jákób – „Jákóbot szerettem, Ézsaut pedig gyűlöltem.” Vigyázzatok, kedves barátaim, mindannyian, miként kezelitek Isten Igéjét. Halottam olyanokról, akik megváltoztatták azokat az igéket, amelyek nekik nem tetszettek. Ez nem megoldás, tudjátok. Nem módosíthatjátok meg őket, az igék változhatatlanok. Egyetlen dolog, amit hatalmunkban áll tenni Isten Igéjével: hogy egyszerűen engedjük, álljanak úgy, amint állnak, és törekedjünk Isten kegyelme által befogadni, ráhangolódni. Sohasem próbáljuk rávenni a Bibliát, hogy meghajoljon előttünk, tulajdonképpen ezt soha el nem érhetjük, mert az isteni kijelentés igazságai szilárdan és erősen állnak, akárcsak Isten trónja.              
Ha valaki gyönyörködni szeretne egy szép kilátásban, miközben egy nagy hegy állja útját, vajon elkezdi azt kivájni alapjaiban, remélve, hogy végül síksággá változtatja maga előtt? Nem. Ellenkezőleg, serényen igyekszik feltett céljához felhasználni, felhágva rá, jól tudva, hogy ez lesz az egyetlen eszköz a vágyott kilátás elnyerésére.
Így kell nekünk is tennünk: nem szállíthatjuk le Isten igazságait a mi szegényes, véges értelmünkhöz; a hegy sosem fog ledőlni előttünk; de kereshetünk erőt egyre feljebb és feljebb emelkedni az isteni dolgok megértésében, és csakis ilyen módon remélhetjük az áldás elnyerését.
4. Nos, két dolgot fogok elétek tárni ez estén. Eddig kimutattam, hogy az ige pontosan azt jelenti, amit mond, és nem akarom azt módosítani – „Jákóbot szerettem, Ézsaut pedig gyűlöltem”. A továbbiakban annak érdekében, hogy eltávolítsam e nehéz (bonyolult) tantétel élességét, ami egyesek ajkát annyira megsérti, csak azt szeretném megjegyezni, hogy ez egy tény; s aztán megpróbálok válaszolni e kérdésre: - Miért volt az, hogy Isten Jákóbot szerette, Ézsaut pedig gyűlölte?
5. I. Először tehát, EZ EGY TÉNY.
Az emberek azt mondják, hogy nem szeretik a kiválasztás tanát. Bizonyára, én nem akarom velük mindenáron megszerettetni, de kérdem: nem valóságos tény ez, hogy Isten kiválasztott némelyeket? Kérdezd az arminiánust a kiválasztás felől, s egyből felháborodik, rád förmed, és el nem szenvedheti, szörnyűséges dolog számára, olyan, mint egy csatakiáltás, és egyből elkezdi kardját fenni ellened. 
De mondd ezt neki: „Ó, testvér! Nem az isteni kegyelem volt az, ami megkülönböztetett téged? Nem az Úr volt, akik elhívott, kihívott természetes állapotodból, és azzá tett, ami vagy?”  „Ó, igen – felel, - ebben teljesen egyetértek veled.” Most tedd fel neki a kérdést: „Mit gondolsz, mi az oka, amiért egyik ember megtérésre jut, s a másik nem?” „Ó – mondja – Isten Lelke munkálkodott ebben az emberben.” Nos, testvérem, a tény az, hogy Isten egyik embert valóban munkába vett, jobban, mint a másikat, és van-e valami botránkoztató ebben a tényben? 
Olyan tény ez, amivel mindennap szembesülünk.  Ott van egy ember a karzaton, aki bármilyen keményen dolgozik is, képtelen tizenöt shillingnél többet keresni egy héten, s itt van egy másik, aki ezret szerez egy évben. Mi ennek az oka? Az egyik a királyok palotájában született, míg a másik első lélegzetét egy fedetlen kunyhóban szívta magába. Mi ennek az oka? Isten mindenre kiterjedő gondviselése. Ő helyez egyik embert ilyen, vagy olyan helyzetbe. 
Itt van valaki, akinek feje nem képes két gondolatot összefűzni, akármit teszel is vele; itt van egy másik, aki leül, és képes írni egy könyvet, és a legmélyebb kérdésekig hatol. Mi ennek az oka? Isten tette így. 
Nem látod-e a tényt, hogy Isten nem egyformán bánik minden egyes emberrel? Egyeseket sasnak teremtett, s másokat férgeknek, egyeseket oroszlánoknak, és másokat földön kúszóknak. Ő teszi, hogy egyesek királyokká, mások koldusokká születnek. Egyesek gigászi elmével születnek, mások szinte idiótának. Miért van ez? Zúgolódsz Istennek emiatt? Nemde, azt mondod, ez olyan tény, amiért nem érdemes zúgolódni? Mi értelme van tények ellen rugódozni? Annyi, mint csupasz lábbal tüskéket taposni, s ezzel magadnak ártasz, nem nekik. 
Tehát, a kiválasztás egy valós tény, napnál világosabb, hogy Isten, a vallás dolgaiban az egyik embernek többet ad, mint a másiknak. Nekem olyan lehetőségeket adott az Ige hallgatására, amelyeket nem adott a hottentottáknak. Nekem szülőket adott, akik gyermekségemtől kezdve az Úr félelmében neveltek. Ezt közületek sokaknak nem adta meg. 
Később olyan körülményekbe helyezett, melyekben megóvott a bűntől. Mások olyan helyekre kerülnek, ahol bűnös hajlamaik kifejlődnek. Isten egyeseknek olyan csendes természetet ad, mely visszatartja őket bizonyos szenvedélyektől, másnak meg oly heves természetet, hogy a benne levő romlottság kiütközik, és az ember fejveszetten rohan a bűnbe. 
Továbbá, az egyik embert egészséges, erőteljes igehirdetés alá helyezi, a másik meg ott ül éveken át, hogy hallgasson egy prédikátort, akinek kábaságát csak a hallgatói múlják felül. És még akkor is, amikor az Evangéliumot hallgatják az emberek, tény az, hogy Isten munkálkodik az egyik szívben, miközben ezt nem teszi a másikban.       
Bár elhiszem, hogy bizonyos fokig, a Lélek minden igehallgató szívében munkálkodik. Úgy, hogy senkinek sem lehet mentsége. Mégis, biztos vagyok abban, hogy egyesekben oly erővel munkálkodik, hogy nem tudnak többé ellenállni, hanem kegyelmétől kényszerítve vannak, hogy lábához vessék magukat, és Úrnak vallják Őt mindenek felett, miközben mások ellenállnak a kegyelemnek mely szívüket éri, és nem hat rájuk oly ellenálló erővel, amint teszi a másik esetben, és ezek elvesznek bűneikben, méltán megérdemelve az ítéletet engedetlenségükért. 
Nemde világos tények mindezek? Van valaki is, aki tagadná őket? Képes valaki tagadni? Mi haszna tények ellen tiltakozni? Én mindig szeretem kiismerni, amikor vitáról van szó, hogy mi a tényállás.     
Talán hallottátok II. Károly király és a filozófusok történetét. Károly király megkérdezte őket: „Mi az oka, ha egy vödör víz súlyát megméred, s aztán egy halat teszel bele, a súlya ugyanaz marad?” A filozófusok számos furfangos okot dolgoztak ki magyarázatként. Végül egyikük azt mondta: vizsgáljuk meg, valóban ez a tényállás? És aztán úgy találták, hogy a víz súlya többet nyomott, épp annyival, amennyi a hal súlya volt. Úgyhogy nagy tudós elméleteik mind megdőltek. 
Tehát, amikor a kiválasztásról beszélünk, a legjobb ezt mondani: „Tegyük félre a tant egy pillanatra, és lássuk, mi a tény?” Járunk odakünn, kinyitjuk szemünket, látjuk, mi a tényállás. Mi haszna hát tovább vitatkoznunk felette? Jobb, ha egyből el hisszük, mert tagadhatatlan igazság. Megváltoztathatsz egy véleményt, de nem tudsz megváltoztatni egy tényt. Felcserélhetsz egy puszta tantételt, de lehetetlen felcserélned egy dolgot, ami valósággal létezik. 
És erről van szó – Isten valóban egyes emberekkel jobban bánik, mint ahogy tesz másokkal. Én nem állok ki védőbeszédet tartani Istenért, Ő képes megmagyarázni saját eljárásait, nincs szüksége az én védelmemre,
„Isten saját lényének  
és dolgainak a magyarázója,
Ő egyszer majd elénk tárja, 
hogy szent és igaz minden munkája.”    

De előttünk áll a tény. Mielőtt a tanról elkezdenél vitázni, emlékezz, hogy bármit gondolj felőle, meg nem változtathatod, és bármennyire tiltakoznál is ellene, tényelegesen igaz, hogy Isten szerette Jákóbot és nem szerette Ézsaut.

6. Most, nézzetek Jákób életére, és olvassátok a történetét, s kénytelenek lesztek bevallani, hogy az első órától, hogy elhagyta atyja házát, egész élete utolsó percéig, Isten szerette őt. Hiszen alig ment valamennyire atyja házától, amikor elfáradva egy kőre hajtja fejét, és a sövénykerítés függönyként veszi körül, az ég pedig sátorként borul rája, és elalszik. És Isten eljön és biztatóan beszél hozzá álmában, lát egy létrát, melynek teteje az égig ér, és egy sereg angyal jár fel és le azon; s aztán továbbmegy és eljut Lábánhoz. Lábán próbálja megcsalni, és valahányszor csak Lábán ártani akar neki, Isten nem engedi, hanem megszaporítja a tarka barmokat, melyeket Lábántól kapott. 
Később, emlékeztek, amikor titkon elfut Lábántól, és ez utána megy, hogy Isten megjelenik Lábánnak álomban, és meghagyja neki, hogy Jákóbnak ne szóljon se jót, se rosszat. És még inkább megjegyezendő, hogy amikor fiai, Lévi és Simeon vérfürdőt rendeztek Sikemben, és Jákób attól félt, hogy a környék lakói rátámadnak és elpusztítják, Isten félelmet bocsátott azokra, és ezt mondta nekik: „Ne illessétek felkentemet, és prófétámnak ne ártsatok!” (Zsolt 105,15). És amikor éhség jön a földre, Isten elküldi Józsefet Egyiptomba, hogy góseni gabonát biztosítson testvéreinek, hogy éljenek és meg ne haljanak.
És nézzétek Jákób életének boldog végét – „Meglátom az én fiamat Józsefet, mielőtt meghalok.” Nézzétek öreg arcán végigpatakzó könnyeit, amint keblére szorítja Józsefét! Nézzétek, milyen pompásan lép a Faraó jelenlétébe, és megáldja őt. Azt olvassuk: „Jákób megáldotta Faraót”. Isten szeretete úgy eláradt szívében, hogy lelke szabadságában megáldotta az akkori idők legnagyobb uralkodóját. Végül, kiadta lelkét, és egyből ezt mondták: „Ez olyan ember volt, akik Isten szeretett”. Itt van a tény, hogy Isten szerette Jákóbot.
7. Másrészt viszont itt van a tény, hogy Isten nem szerette Ézsaut. Megengedte Ézsaunak, hogy fejedelmek atyja legyen, de nem áldotta meg nemzettségét. Hol van Ézsau háza most? Edom elpusztult. Lakásait a sziklákba építette, s városait kemény kősziklára alapozta, de Isten elvetette azok lakosait, és sehol sem találhatók. Izráel rabszolgái lettek, és Edom királyai évi adót kellett fizessenek gyapjúban Salamonnak és utódainak, és most Ézsau neve ki van törölve a történelem könyvéből.
Nos hát, ismét mondanom kell, hogy ennek a vita élét valamennyire el kell vennie, amikor figyelembe vesszük, hogy ez egy tény, mondjanak bár az emberek amit csak akarnak, hogy Isten szerette Jákóbot, és nem szerette Ézsaut. 
8. II. De most, a prédikáció második pontjára térünk, éspedig, hogy MIÉRT VAN EZ ÍGY?  
Miért szerette Isten Jákóbot? Miért gyűlölte Ézsaut? 
Nem fogok sokat felvállalni egyszerre. Azt kérditek tőlem: „Isten miért szerette Jákóbot? És miért gyűlölte Ézsaut?” Egyszer csak az az egyik kérdést vegyük elő. Mert az ok, amiért egyesek összezavarodnak a teológiában az, hogy két kérdésre próbálnak egy választ adni. Nos, én nem fogom ezt tenni. Egyszer csak az egyikről szólok. 
Megmondom nektek, miért szerette Isten Jákóbot, és aztán megmondom, miért gyűlölte Ézsaut. De nem tudok egyazon érvvel válaszolni két ellentétes dologra. Ez az, ahol nagyon sokan melléfogtak. Látták ezeket a tényeket, hogy Isten szerette Jákóbot és gyűlölte Ézsaut, s hogy Istennek van egy kiválasztott népe, s hogy vannak mások, akik nem kiválasztottak: s mivel próbálták ugyanazon érvvel megindokolni úgy a kiválasztást, mint a mellőzést, rossz munkát végeztek. Ha viszont e kérdésekkel foglalkozók megállnak, és Isten Igéjére figyelve egyszer csak az egyik dolgot veszik szemügyre, nem fognak tévedni. 
9. Az első kérdés: Miért szerette Isten Jákóbot?  
Egyáltalán nem vagyok zavarban (nem rejtély számomra), s nem nehéz válaszolnom e kérdésre Isten Igéje alapján, mert ott ezt olvasom: „Nem tiérettetek cselekszem, ezt mondja az Úr Isten, tudtotokra legyen! Piruljatok és szégyenüljetek meg útjaitok miatt, Izráel háza! (Ez 26,32). Határozottan mondhatom nektek, hogy nem valami Jákóbban található jóért történt az, hogy Isten szerette őt, mert ezt olvassuk: „a gyermekek még meg sem születtek, sem semmi jót vagy gonoszt nem cselekedtek, hogy az Isten kiválasztás szerint való végzése megmaradjon, nem cselekedetekből, hanem az elhívótól.”
Meg tudom mondani nektek az okot, miért szerette Isten Jákóbot: az Ő szuverén kegyelme az ok.  Semmi sem volt Jákóbban, ami Istent iránta szeretetre gerjeszthette volna. 
De minden megvolt benne, amiért Isten gyűlölhette volna, éppúgy, mint gyűlölte Ézsaut, sőt sokkal jobban! De mivel Isten végtelenül kegyelmes volt iránta, ezért szerette Jákóbot. S mivel szuverén volt e kegyelem osztogatásában, ezért Jákóbot választotta különleges szerelme tárgyául. Nem megyek tovább, hogy Ézsauról tárgyaljak, míg meg nem válaszoltam e kérdést Jákóbbal kapcsolatosan. 
Szeretném, ha megjegyeznétek ezt, hogy Jákób Isten eme szeretetében egyszerűen az isteni szabad kegyelem alapján részesült. 
Mert, jertek, nézzük csak meg a Jákób jellemét. Már említettem az igemagyarázáskor, hogy mit gondolok felőle. A legkevésbé sem méltatom a Jákób jellemét. Természete szerint folyton egy alkudozó ember volt. 
10. A minap megakadtam a Jábób bétheli legelső látomásánál, s úgy tűnt előttem, mint a Jákób üzeletkötő természetének legkiválóbb megnyilatkozása. Emlékeztek, hogy lefeküdt, és álmában Istennek tetszett a menny kapuit kinyitni számára, úgy, hogy láthassa Istent a létra tetején ülni, és az angyalokat fölszállni és leszállni azon. 
Mit gondoltok, mit mondott, mihelyt felébredt? Nos, ezt mondta: „Bizonyára az Úr van e helyen és én nem tudtam. És megijedt, és így szólt: Mily rettenetes e hely! Nem egyéb ez, mint Istennek háza és a mennynek kapuja.” Nos, ha Jákóbnak hite lett volna, nem ijedt volna meg Istentől, ellenkezőleg, örvendett volna, hogy Isten ekként megengedte neki, hogy ilyen közösségben, áldott kapcsolatban legyen vele.
Most halljátok Jákób alkuját. Isten egyszerűen ezt mondta neki: „Én vagyok Ábrahámnak a te atyádnak Istene, és Izsáknak Istene; ezt a földet a melyen fekszel néked adom és a te magodnak.” Semmit sem mondott arról, amit Jákóbnak kellett tennie. Isten csak azt mondta „Én megteszem – És ímé én veled vagyok, hogy megőrizzelek téged valahova mész, és visszahozzalak e földre; mert el nem hagylak téged, míg be nem teljesítem a mit néked mondtam.”
Nos, el tudjátok képzelni, hogy miután Isten szemtől szembe szólott Jákóbbal, hogy ő annyira szemtelen lesz, hogy megpróbál üzletet (alkut) kötni Istennel? De megtette. Elkezdi és így szól: „Ha…” Nos, nézzétek az embert, akinek rendkívüli látomása volt, és feltétlen ígéretet kapott Istentől, és mégis így kezdi beszédét, „Ha…” Ez kikötéses üzletelés. „Ha Isten velem lesz, és megőríz engem az én utamon, amelyen járok, és eledelül kenyeret és öltözetül ruhát ad nekem, akkor” – nem másként. Figyeljétek meg, hogy üzletel és alkudozik Istennel, hogy tartsa őt az adott szavához – „akkor az Úr lesz az én Istenem: és ez a kő, amelyet állítottam fel, Isten háza lészen, és valamit adsz nékem, annak tizedét neked adom.” Nagyon csodálkozom ezen. 
Ha nem ismerném valamennyire saját természetemet, teljesen képtelen lennék megérteni Jákób viselkedését. Hogyhogy?  Egy ember, aki Istennel beszélt s tőle kijelentést kapott, ezután elkezd alkut kötni Vele! Az, aki látta a menny és föld közötti kapcsolat egyetlen útját, - a dicsőséges létrát, Krisztus Jézust -, és tudtára adatott a kiváltságos szövetség közte és Isten között, mely szövetség minden kitételét Isten vállalta magára – az egész egy ígéret – és mégis ezek után alkut akar kötni Istennel, mintha attól félne, hogy Isten megszegné ígéretét! Ó, ez igazán aljas magatartás!
11. Aztán nézzétek egész életét. Míg Lábánnál élt, milyen szégyenteljes munka volt az. Egy világi ember kezébe került, és valahányszor csak egy kapzsi keresztyén ilyen társaságba kerül, rettenetes színtér keletkezik! Ott vannak ketten együtt, egy zsugori és egy kapzsi. Ha egy angyal lenézhetett volna rájuk, sírásra fakadt volna, látva Isten emberét magas helyéről leesve, és éppolyan rosszá válva, mint a másik. 
Aztán, a mód, melyet Jákób használt, amikor arra törekedett, hogy haszonra tegyen szert, teljesen rendkívüli volt. Mért nem hagyta azt Istenre, ahelyett, hogy ilyen trükköket alkalmazzon? Egész történetén keresztül szégyelljük Jákóbot, nem tehetünk másként. És aztán, ott van az a nagy csúcspont az életében, a fordulópont, amikor azt olvassuk, „Jákób küzdött az Istennel és győzött”. 
Szemügyre vesszük e dolgot. – 
Megvallom, miután alaposan áttanulmányoztam e tárgyat, én nem tartom őt oly nagyra, mint korábban. 
Én úgy véltem, Jákób harcolt Istennel, de épp az ellenkezőjét találtam: nem ő harcolt Istennel, hanem Isten küzdött vele. Mindig úgy állt Jákób előttem, mint az imában küzdő ember példája, de most már nem így vélekedem. Felosztotta családját, és egy embert helyezett előre, hogy meglágyítsa Ézsaut. Nem ment ő maga az élen, azzal a szent hittel és bizalommal, ami egy pátriárkához illik. A mindenható mennyei védelem teljessége alatt bátran mehetett volna testvérével találkozni, de nem! Nem volt biztos benne, hogy az utóbbi lábához fog borulni, noha az ígéret így szólt: „Az idősebb szolgál a kisebbiknek”. Szíve nem nyugodott meg azon az ígéreten. Nem volt elég nagy a számára. Aztán elment a Jabbók révéhez éjszakára. Nem tudom, mi másért, minthogy imádkozzon, de attól félek, nem így volt.
Az ige azt mondja: „Jákób pedig egyedül maradt és tusakodott ővele egy férfiú, egész a hajnal feljöveteléig.” Nagy különbség van aközött, hogy egy ember tusakodik velem, vagy én tusakodom vele. Ha én harcolok valakivel, úgy szeretnék valamit nyerni tőle, s ha valaki harcol velem, akkor ő szeretne kapni tőlem valamit. Ezért úgy veszem, hogy amikor az a férfiú küzdött Jákóbbal, el akarta volna távolítani tőle ravaszságát és csalárdságát, be akarta bizonyítani, hogy milyen nyomorult bűnös teremtmény, de nem tudta megtenni.  
Jákób fortélyos ravaszsága oly erős volt, hogy nem tudta legyőzni, és végül az angyal megérintette csípőjét, és feltárta tehetetlenségét. Ekkor Jákób megfordult és ezt mondta: „Elvetted tőlem erőmet, most én fogok harcolni veled,” és amikor csípője kificamodott, amikor teljesen érezte saját gyengeségét, akkor, de addig nem, rávette, hogy ezt mondja: „Nem bocsátlak el téged, míg meg nem áldasz engem.” Előbb mindenestől bízott saját erejében, de Isten végül megalázta őt, és amikor minden büszke ereje odalett, akkor történt e változás, hogy Jákób győztes herceggé vált.  
De még azután is, élete nem elég tiszta. Hisz még ezután is sokszor hitetlennek találjátok őt, és mi mindannyian az ő helyében hozzá hasonlóan rosszak lettünk volna. Bár Jákóbot hibáztatjuk, testvérek, de tulajdonképpen magunkat csepüljük. Keményen bánunk vele, de még keményebbek kell lennünk magunkkal.  Emlékeztek a pátriárka nevezetes szavaira, amikor azt mondta: „József nincsen, Simeon nincsen, és Benjámint is elviszitek: és mindez engem ér!” Ó, Jákób, mért nem tudod elhinni az ígéretet? Isten minden ígérete beteljesedett eddig!  De nem, ő nem tudott az ígéretre gondolni, hanem mindig látás által kívánt élni.
12. Már most, azt mondom, ha a Jákób jelleme olyan volt, amilyennek leírtam, - és biztos vagyok benne, hogy olyan volt, mert Isten Igéjéből vettük e jellemrajzot – akkor semmi sem lehetett, semmi sem volt Jákóbban, ami Istent szeretetre indíthatta volna iránta. És az egyetlen ok, amiért Isten szerette őt, egyedül az Ő kegyelméből fakad, mert „Ő könyörül, akiken könyörülni akar”. 
És legyetek bizonyosak afelől, hogy az egyetlen ok, amiért bárki is közülünk remélheti, hogy üdvözül, ez: Isten szuverén kegyelme. Nincs más ok, amiért én üdvözülhetnék, vagy amiért te üdvözülhetnél, egyedül Isten tulajdon irgalmas szíve, és Isten saját mindenható akarata. Nos, ez nagyon fontos tantétel, és nem csak ez az igeszakasz tanítja, hanem számos más igehely is Isten könyvében. Kedves barátaim, fogadjátok el, ragaszkodjatok hozzá erősen, és soha ne engedjétek el magatoktól.
13. A következő kérdés már más természetű: Miért gyűlölte Isten Ézsaut?  Nem vegyítem össze a kérdést a másikkal, mert teljesen különböznek, és igyekszem őket különválasztva tartani; egy felelet nem lehet válasz két kérdésre; külön kell őket kezelnünk, s akkor kielégítő felelethez jutunk. Miért gyűlöl Isten bárkit is? Nos, kihívást intézek mindenkihez, aki a következő felelettől eltérő, más választ adna: Azért gyűlöl bárkit is, mert az ember ezt érdemli. Csak ez a válasz lehet igaz, mely mindig megállja a helyét.   
Van, aki az isteni szuverenitást hozza fel válaszul, de kihívást intézek hozzá, hogy nézzen szembe ezzel a tanítással. Úgy hiszed, hogy Isten teremtette az embert, és önkényesen, szuverén módon – ez egyre megy –, nem más céllal teremtette őt, csakhogy elkárhoztassa? Nos, ha te ezt így képes vagy hinni, nagyon sajnállak, csak ennyit mondhatok, szánalomra méltó vagy, amiért ilyen aljas módon gondolkodsz Istenről, akinek örökkévaló az irgalma! 
Teljesen igazad van, amikor azt mondod, hogy az ok, amikért Isten szeret egy embert, Istenben található, az Ő szeretetében: azért, mivel Isten így tesz, erre nincs ok az emberben. De ne add ugyanezt a választ arra nézve is, hogy miért gyűlöl Isten egy embert. Ha Isten keményen bánik valakivel, azért van, mert az az ember megérdemli mindazt, amit kap. 
A pokolban nem lesz egyetlen lélek sem, aki azt mondja majd Istennek: Ó, Uram, Te rosszabbul bántál velem, mint ahogy megérdemeltem! Hanem minden elveszett lélek érezni fogja, és belátja, hogy csak azt kapta, amit érdemelt, hogy pusztulását magának köszönheti s nem Istennek, hogy Istennek nincs része az ő kárhoztatásában, csak annyiban, amennyiben a Bíró elítéli a gonosztevőt, de azt ő maga vonta a fejére, saját gonosz cselekedeteinek következményeként.
Az igazságosság az, ami elítél egy embert; az irgalom, a szabad kegyelem az, amely üdvözít. Isten szuverenitása tartja a szeretet mérlegtányérját, és az Ő igazságossága tartja annak másik felét. Ki képes azt a szuverenitás kezébe tenni? Ez Istennel kigúnyolása s meggyalázása volna. 
14. Most, jertek, lássuk Ézsau jellemét. Azt kérdi valaki: „Megérdemelte, hogy Isten elvesse őt?” Én azt felelem: igen. Amit ismerünk Ézsau jelleméből, világosan bizonyítja ezt. 
Ézsau elveszítette elsőszülöttségi jogát. Ne kezdj el sírni emiatt, s ne hibáztasd Istent. Ézsau önmaga adta azt el, odaadta csérébe egy tányér főzelékért. 
Ó, Ézsau, hiába mondod: „Isteni rendelet folytán vesztettem el az elsőszülöttségi jogot”. Nem, nem. Jákób Isten rendeléséből nyerte azt meg, de te azért veszítetted el, mert saját döntésedből eladtad – nem így van? Nem saját üzletkötésed volt? Nem vetted-e át a vörös főzeléket saját akaratodból, az elsőszülöttség fejében? Kárhozatod magadnak köszönheted, mivel eladtad lelkedet saját alkukötésednél, és te magad tetted ezt.
Isten befolyásolta Ézsaut, hogy ezt tegye? Isten ments, Isten nem szerzője a bűnnek! Ézsau önkéntesen adta fel elsőszülöttségi jogát. 
És a tantétel az, hogy minden ember, aki elveszti a mennyet, önmaga veti azt el magától. Minden ember, aki elveszti az örök életet, saját kezűleg veti azt el. Nem Isten tagadja azt meg tőle – hanem ő nem akar jönni, hogy élete legyen. Miért van, hogy egy ember istentelen marad, s nem féli az Urat? Azért, mert azt mondja: „Én szeretem az italt, a testi élveket, szeretem az Úr napját így megszentségteleníteni, mintsem hogy Isten dolgait tegyem.” 
Senki sem üdvözül saját akaratából, de minden ember saját akaratából kárhozik el. Saját döntéséből teszi, senki sem kényszeríti őt ebben. 
Bűnös, jól tudod, hogy amikor innen elmész, és elfojtod a lelkiismeret szavát, ezt te magad teszed. Jól tudod, amikor egy-egy prédikáció után így szólsz „Én nem törődöm a Krisztusban való hittel”, te magad mondod ezt, - teljesen tudatosan teszed. És ha nem tudsz is róla, akkor is rettenetes tény, hogy az ok, amiért olyan vagy, amilyen vagy, abban van, hogy akarod, hogy az légy, aki vagy. Saját tulajdon akaratod az, amely ott tart téged, ahol vagy. Csak magadat okolhatod, amiért még mindig a bűn állapotában vagy, mert önkéntesen járulsz hozzá. Fogoly vagy, de önkéntes fogoly. Sohasem leszel képes megszabadulni, míg Isten nem tesz téged készségessé, hogy akard a jót. De készséggel akarod, hogy a bűn rabszolgája légy.
Nem álcázható ez a tény, hogy a bűnös ember a bűnt szereti, a gonoszt szereti, és nem Istent. Tudjátok, hogy bár a mennyországot prédikáljuk nektek Krisztus vére által, és bár becsületesen feltárjuk a pokol büntetését bűneitek következményeként, ti mégis vétkeitekhez ragaszkodtok, nem akarjátok azokat elhagyni, és nem menekültök Krisztushoz.
És amikor elvettettek, majd végül az mondják rólatok, „Elvesztettétek elsőszülöttségi jogotokat”. De ti magatok adtátok azt el. Tudjátok, (lelkiismeretetek a tanú rá), hogy a táncterem jobban tetszik nektek, mint Isten háza; tudjátok, hogy bármilyen hely jobban imponál, mint az imaközösség; tudjátok, hogy inkább magatokban bíztok, mint Krisztusban bíznátok; tudjátok, hogy a jelen örömöket választjátok inkább, mintsem a jövő örömeit. Mindez a ti döntésetek, ezt választjátok, ehhez ragaszkodtok. Elkárhozásotok tehát a saját választásotok, nem az Istené, gazdagon megérdemlitek azt!    
15. „De, - mondja valaki – Ézsau megtért”. Igen, megtért, de milyen megtérés volt az? Megfigyelted a megtérését? Minden ember, aki megtér és hisz, üdvözül. De milyen megtérés volt az övé? 
Mihelyt rájött, hogy testvére elvette az elsőszülöttségi jogot, kereste ismét megtéréssel, könnyek között kereste, de nem szerezhette azt vissza. Tudjátok, eladta elsőszülöttségét egy tál ételért, s úgy gondolta visszaszerezheti azt azzal, ha atyjának ad egy tál ételt. Azt mondta: „Megyek és vadászok valamit atyámnak. Megnyerem őt ízletes ételemmel, és úgy kész lesz visszaadni elsőszülöttségi jogomat”.
Pontosan így gondolkoznak az bűnösök: „Elvesztettem a mennyet rossz cselekedeteimmel, de könnyen visszaszerzem azt életem megváltoztatásával. Nemde a bűn miatt veszítettem el? Visszaszerzem tehát bűneim feladásával.” „Részeges voltam – mondja az egyik – lemondok az italról, s ezután antialkoholista leszek.” A másik így szól, „Rettenetes káromkodó voltam, valóban nagyon bánom és szégyellem, többet nem fogok káromkodni.” Így mindannyian adnak atyjuknak egy tál lencsét, ugyanazt, amiért eladták az elsőszülöttséget.
De nem így van, bűnös! Eladhatod a mennyet néhány testi élvezetért, de nem szerezheted vissza egyszerűen azok feladásával. A mennybe csakis egy más alapon juthatsz, éspedig a szabad kegyelem alapján. Lelkedet jogosan vesztetted el, de nem szerezheted azt vissza jócselekedetekkel, vagy bűneid feladásával. 
16. Ti azt vélitek, hogy Ézsau őszinte megtérő volt. De hadd mondjak nektek még valamit. Ez az áldott megtérő, amikor látta, hogy képtelen megszerezni az áldást, mit mondott? „Közelgetnek az én atyámért való gyásznak napjai, és akkor megölöm az én öcsémet, Jákóbot.” Nos, ezt nevezitek ti megtérésnek. Ez nem az a megtérés, amely a Szentlélek Istentől származik. 
De vannak ma is hozzá hasonló emberek. Azt mondják, bánkódnak, amiért olyan bűnösök voltak, amilyenek, nagyon bánkódnak, hogy ilyen szerencsétlen helyzetbe kerültek, és aztán elmennek, és ugyanazt teszik, amit előbb tettek. Bűnbánatuk nem hozza ki őket bűneikből, hanem bűneikben hagyja őket, és talán még mélyebbre süllyednek a vétkekben.
Most nézzétek Ézsau jellemét. Benne az egyetlen üdvös vonás az volt, hogy elkezdte a bánkódást bizonyos módon, de az a megtérés csak bűne súlyosbítására szolgált, mert hiányoztak belőle az megtérés valódi következményei. És azt mondom, ha Ézsau eladta elsőszülöttségét, úgy megérdemelte, hogy azt elveszítse. S ezért nincs-e igazam, amikor azt mondom: ha Isten gyűlölte Ézsaut, ez azért volt, mert megérdemelte a gyűlöletet? 
Figyeljétek meg, mennyire vigyáz a Szentírás mindig e következtetés fenntartására. Nézzétek a Római levél 9. fejezetét, ahonnan textusunkat vettük, és figyeljétek meg, a Szentlélek milyen pontosan fogalmaz itt, a 22. versben. „Ha pedig az Isten az ő haragját megmutatni és hatalmát megismertetni kívánván, nagy békességes tűréssel elszenvedte a harag edényeit, melyek veszedelemre készíttettek, és hogy megismertesse az ő dicsőségének gazdagságát az irgalom edényein, melyeket eleve elkészített a dicsőségre… ”
De semmit sem mond arról, hogy az emberek eleve kárhozatra lennének készítve, hanem hogy ők készítik erre magukat. Ők teszik ezt, Isten nem hibáztatható ezért. De amikor az emberek üdvözülnek, Isten az, aki őket alkalmassá teszi erre (aki üdvösségre formája őket). Minden dicsőség Istené az üdvözítésben, és minden hibáztatás az embert illeti az elkárhozásában.
17. Ha bárki közületek szeretné megtudni, mit prédikálok én minden nap, és ha egy idegen arra kérné, „adj egy összefoglalást az alaptanításáról”, ezt mondjátok neki: „Az üdvösségről azt prédikálja, hogy teljesen kegyelemből van, a kárhozat pedig csakis a bűn miatt. Istennek ad minden dicsőséget minden egyes üdvözülő lélekért, de nem akarja Istenre hárítani a felelősséget senkiért, aki elkárhozik”.  Az ilyen tanítást képtelen vagyok megérteni. Lelkem mindenestől tiltakozik az olyan tanítás ellen, mely az ember lelke elkárhozásának felelősségét Istenre hárítja. Képtelen vagyok felfogni, miként képes egy emberi elme, még kevésbé egy keresztyén elme, ilyen istenkáromlást fenntartani! 
Gyönyörködöm ez áldott igazság prédikálásában: az üdvösség Istené! Tőle van, Ő annak a szerzője elejétől végig – Alfától az Omegáig. De amikor a kárhozatot kell prédikálnom, azt mondom, hogy a kárhozat az embertől van, nem Istentől. Ha elveszel, véredet a te kezedből kéri számon Isten! 
Ugyanezt bizonyítja egy másik igehely is. Ama nagy napon, amikor az egész világ Jézus elé jön ítéletre, az igében megfigyelhetitek, hogy a jobbján álló igazaknak Jézus ezt mondja: „Jöjjetek, Atyám áldottai” ( „az én Atyám” jegyezzétek meg e szavakat) – „és örököljétek az országot, melyet készítettem” (s most figyeljétek meg a következő szót) – „nektek (nektek készítettem), a világ megalapítása óta”.
De mit mond a bal keze felől állóknak? „Távozzatok, ti átkozottak.” Nem azt mondja „ti, Atyám átkozottjai”, hanem, „átkozottak”. És még mit mond? „az örök tűzre, mely…” – (nem nektek, hanem) – az ördögöknek és az ő angyalainak készíttetett.” Látjátok, milyen pontosan fogalmaz, s vigyáz ez igazság fenntartására? 
Itt van a kérdés üdvösség-oldala. Teljesen Istené. „Jöjjetek, Atyám áldottai”. Olyan ország ez, mely számotokra készíttetett. Ez a kiválasztás, a szabad kegyelem tana, annak teljes hosszúságában és szélességében.
De a bal kéz felől állóknál semmit sem mond az Atyáról – egyáltalán semmit. „Távozzatok tőlem, ti átkozottak”. Még a tűzről is azt mondja, hogy nem a bűnösök számára készült, hanem az ördögöknek és az ő angyalainak. 
Nincs nyelvezet, mellyel ennél pontosabban megfogalmazhatnám, amely erőteljesebben kifejezhetné ezt az igazságot, -- nyilvánvaló, hogy a Szentlélek ihletése alatt íródott – hogy a dicsőség egyedül Istené legyen, és a hibáztatás jogosan csak az emberre háruljon.   
18. Nos, nemde becsületesen megválaszoltam e két kérdést? Törekedtem igei okfejtést adni Isten bánásmódjáról az emberrel. Az embert kegyelemből üdvözíti, s ha az emberek elvesznek, igazságosan vesznek el, saját maguk hibájából. 
„Miként békíted ki egymással e két tanítást?” – kérdezi valaki. „Kedves testvérem, én sohasem békítek két barátot, erre nincs szükség. E két tantétel egymással barátságban van, és mindketten Isten Igéjében találhatók, és nem kísérlem meg összebékíteni őket. Ha kimutatod, hogy ellenségek, akkor kibékítem őket. 
„De – mondja valaki – sok nehézség rejlik bennük.” Erre azt válaszolom: meg tudnád-e mondani, melyik igei igazságban nincs nehézség? „De – válaszolja – nem látom az összefüggést.” Nos, nem azt kérem, hogy lásd azt, hanem azt kérem, hogy higgyed.         
Számos dolog van Isten Igéjében, ami nehezen érthető, és nem át látom tisztán, de ott van és én elhiszem őket. Nem látom át, Isten miként lehet mindenható és az ember szabad, de így van, és elhiszem. „Nos – azt mondod – ezt képtelen vagyok megérteni.” Feleletem: én köteles vagyok olyan világossá tenni, amennyire csak tehetem, de ha a megértésre nincs értelmed, és nem adhatok neked, nem segíthetek rajtad. 
De hadd mondjam ismét, végül is nem értelem dolga ez, hanem a hité. E két dolog igaz, és nem látom, hogy egyáltalán ütköznének. Azonban, ha ellentétet látok, vagyis, ha úgy tűnik nekem, hogy egyik ellentmond a másiknak, valójában nem így van, mert Isten sohasem mond ellent Önmagának. És ebben kell hinnem, s ezzel fejezem ki Istenben való hitem erejét, hogy képes vagyok hinni Benne, még ha látszat szerint Igéje ellentmondásosnak tűnik is. Ez a hit természete.
Hát nem így hitt Ábrahám is Istenben, noha úgy látszott, hogy Isten ígérete ellene mond az ő gondviselésének. Ábrahám öreg volt, Sára is öreg, de Isten megmondta, hogy Sárának fia lesz. Hogyan történhet ez  – kérdezte Ábrahám, – hiszen Sára már idős? És mégis, Ábrahám elhitte az ígéretet, és Sárának fia lett. Volt egy egyeztetés a gondviselés és ígéret között, és ha Isten egybe tudja hozni a gondviselést s az ígéretet, úgy e két tanítást is képes egyeztetni. Ha én nem tudom elérni ezt, Isten képes lesz rá az eljövendő világban. 
19. Most hadd prédikáljam egy percig gyakorlatiasan ez igazságokat. 
Ó, bűnösök, ha elvesztek, véretek a ti fejeteken lesz! Lelkiismeretetek ezt mondja nektek, és Isten Igéje is megerősíti. Nem lesztek képesek a felelősséget magatokról másra hárítani. Ha elvesztek, öngyilkosokként vesztek el. Saját magatok elpusztítói vagytok, mert elvetitek Krisztust, mert megvetitek az elsőszülöttséget, és eladjátok azt egy tál lencséért – e világ hitvány élvezeteiért.
Olyan tan ez, mely áthevít és átremeg rajtam. Szeretném, ha kétélű kardként, elérne az ízeknek és velőknek megoszlásáig. Ha elkárhozol, saját hibádból lesz. Ha a pokolba kerülsz, véred a te fejeden lesz. Te saját kezeddel gyújtod magadra a tüzet, te bányászod a vasat a bilincseidhez, és csakis te leszel felelős elkárhozásodért. – 
De ha üdvözülsz, ez nem lehet érdemeidért, ez kegyelemből történik – Isten ingyenes, szabad, szuverén kegyelméből. Az evangéliumot félreérthetetlenül hirdetem neked: „Higgy az Úr Jézus Krisztusban, és üdvözülsz.”
20. Isten adjon neked kegyelmet, hogy engedelmeskedhess e dicső parancsnak. Bárcsak most hinnél Abban, aki azért jött a világra, hogy a bűnösöket üdvözítse, akik közül első vagyok én. Isteni szabad, ingyenes kegyelem! Ki képes dicsőséged feltárni? Ki beszélheti el győzelmeidet, eddig elért sikereidet? Dicsőségbe vitted a ravasz Jákóbot, és fehérebbé tetted őt a menny angyalainál! És sok szennyes bűnöst úgyszintén oda viszel, megszentelve megdicsőítve őket! Adja Isten, hogy e tantétel igazsága te tapasztalatodban is bebizonyosodjék! 
Ha még mindig marad valamilyen nehézség, mely gondot okoz elmédben e dolgokat illetően, kutasd Isten Igéjét, és imádkozz a Szentlélek világosságáért, hogy tanítson téged. 
De tartsd szem előtt, hogy végül is nem ezek a legfontosabb tantételek a bibliában. Ami leginkább érint téged, az, hogy van-e érdekeltséged Krisztus vérében, vajon igazán hiszel-e az Úr Jézusban? Ezeket csupán csak azért érintettem, mert sok embert megzavarnak, és úgy gondoltam, talán ezáltal is segíthetek egyeseknek közületek, hogy a sárkány fejét megtapossátok. Isten adja, hogy így legyen, Krisztus érdeméért.