Author: B. Sandor

Krisztus – megszentelődésünk szerzője
Charles Simeon (1759-1836) prédikációvázlata 
Angolról fordította: Borzási Sándor, 2022. febr. 5, Lupény.
Forrás: Charles Simeon: CHRIST THE AUTHOR OF OUR SANCTIFICATION. Discourse: 1858. 
https://bible.prayerrequest.com/7511-simeon-charles-horae-homileticae-commentary-21-volumes/romans/8/3/8/4/

^3 Mert a mi a törvénynek lehetetlen vala, mivelhogy erőtelen vala a test miatt, az Isten az ő Fiát elbocsátván bűn testének hasonlatosságában és a bűnért, kárhoztatá a bűnt a testben. ^4 Hogy a törvénynek igazsága beteljesüljön bennünk, kik nem test szerint járunk, hanem Lélek szerint.  (Rm 8,3-4)
A megszentelődés szükségességét mindenki elismeri: de annak elérési módját kevesen ismerik. Krisztust Isten előtti megigazulásunk érdemi okának tekintik; de nem látják eléggé tisztán, hogy Ő a bűntől való szabadulásunk eszközlő oka is.  Az Írásban úgy van bemutatva, mint aki éppúgy „szentségül” adatott nekünk, mint „bölcsességül, igazságul és váltságul” (1Kor 1,30). És jól tennénk, ha figyelmünket jobban összpontosítanánk ennek szemléletére. Igénk előző kontextusában arról volt szó, hogy Ő megmentette népét a kárhoztatástól. És sok megfontolt magyarázó úgy érti, hogy igénk ugyanezen dolgot hangsúlyozza. De egészében véve, jobban megegyezik úgy a textusunk szavaival, mint az egész szakasz üzenetével, ha a megszentelődés munkájával kapcsolatban értjük (Lásd Doddridge kommentárját e helyről). Pál apostol épp az imént mondta, hogy „a Krisztus Jézusban való élet Lelkének törvénye”, vagyis az evangélium „megszabadította őt a bűn és a halál törvényétől”. Aztán hozzáfűzi, hogy a törvénynek a bűn kárhoztatására és elpusztítására való elégtelensége miatt, Isten elküldte az Ő tulajdon Fiát ennek véghezvitelére; s hogy az ő testtélétele és halála által annak ereje hatékonyan megtörik. 
Igénk ilyen vizsgálatából megértjük, mi volt 
I. Krisztus küldetésének célja és szándéka   
Isten óhaja és szándéka az volt, hogy népét visszaállítsa az igazi szentségre –
[A bűn volt Isten teljes utálatának a tárgya: ez volt, ami megrontotta az egész teremtettséget. Még magába a mennybe is behatolt, és beszennyezte a Felséges palotáit. Sivárrá tette a földet is, és annak minden lakóit. Hogy helyrehozza a bűn által behozott bajokat, és kitépje azokat népe szívéből: ez volt az Istenhez méltó fenséges cél. Mert ha egyszer eljuttathatja őket oda, hogy „a törvény igazsága beteljesüljön bennük”, azáltal, hogy életük természetes folyásában többé nem test szerint járnak, hanem Lélek szerint, ezzel örök dicsőséget szerez önmagának, és örök boldogságot a részükre.]
A törvény nem volt elégséges ennek megvalósításához—
[A törvény valóban teljesen elégséges volt az ember vezetésére, amíg ártatlanságában megmaradt; s igen megfelelően volt alkalmazva az ember visszaszerzésére, amikor elbukott; mert Isten haragját harsogta minden előírásának megszegése ellen, és a kötelesség tökéletes szabályát tárta eléjük. De „erőtelen volt a test miatt”: az ember süket volt, s így képtelen volt meghallani annak fenyegetésit; halott volt, s így képtelen volt teljesíteni annak parancsait. Ezért gyakorlati eredményeit tekintve, a törvény hiába szólt.]
Isten tehát, hogy célja meg ne hiúsuljon, elküldte szeretett Fiát—
[Elküldte vele egyenlő, örökkévaló Fiát, „a bűn testének hasonlatosságában”, hogy áldozat legyen „a bűnért” (ez a jelentése a of ð å ñ ὶ ἀ ì á ñ ô ß á ò szónak. Lásd Zsid 10,6 és 2Kor 5,21) Hogy halálig tartó engedelmességével „megszabadítsa azokat, akik fogságában voltak, és örök rabság várt volna rájuk”. Hogy e vállalkozás milyen sikerrel járt, mindjárt megvizsgáljuk. Most tehát csak arra összpontosítsunk, hogy olyan terv volt ez, amit csakis a Végtelen Bölcsesség volt képes kigondolni. Sosem jutott volna egy véges lény elméjébe sem, hogy alávesse Isten egyetlen szeretett Fiát ilyen megaláztatásnak; hogy Őt természetünk részesévé tegye, annak minden bűnös gyengeségeivel együtt; hogy Őt helyettesként a mi helyünkre állítsa, és váltságáldozatával visszahelyezzen minket az Ő kegyébe, hogy az Ő képét tükrözzük. Ez minden véges felfogóképességet örökre felülmúl.]
De bár képtelenek vagyunk e titok mélyére hatolni, feltárhatjuk
II. Miképpen hatékony a kitűzött cél elérésében –
Nem arról beszélünk, hogy miképpen szerzi meg Krisztus halála megigazításunkat, hanem a módról, amelyben a megszentelődésünket munkálja. Ezzel kapcsolatban elmondhatjuk, hogy
1. Felfedi a bűn gonoszságát és súlyosságát –
[A bűn ártalmas volta kitűnt már bizonyos mértékben azon nyomorúságokból, amelyeket maga után vont, és a büntetésből, mit Isten kimondott rá az örökkévalóságban. De milyen világosan látható a bűn súlyossága abból, hogy nem kevesebb, mint Krisztus testetöltése és halála volt csak képes jóvátenni annak vétkességét, s  elpusztítani annak erejét! Próbálja csak meg bárki, Krisztus gecsemánéi gyötrődését, vagy kereszthalálát szemlélni, és aztán menjen tovább, és gondolkodjék könnyelműen a bűnről, ha teheti. Bizonyára, ha az emberek hozzászoknának a bűnnek ilyen szemléletére, igazi ellenszenvet éreznének iránta, és szüntelen teljes pusztulását keresnék.]
2.  Megszerzi számunkra a bűn leigázásához, vagy legyőzéséhez szükséges erőt—
[Habár az ember önmagában oly gyenge, hogy képtelen önmagától még csak egy jó gondolatot gondolni is (2Kor 3,5), mégis az Szentlélek befolyása révén képes „a törvény igazságának a betöltésére”, igaz, nem tökéletesen, de úgy, hogy teljességgel új életben jár. (A törvénynek kétfajta betöltését említi az Írás: az egyik törvényi, a másik evangéliumi. V.ö. Mt 5,17 és Rm 13:8; Gal 5,14).  Mármost, Krisztus az Ő halála által a Lélek ígéretét megszerezte számunkra; és mindazok, akik az ő áldott hatásait kívánják és keresik, megnyerik.  Ekként a fejsze a bűn gyökerére vettetett. „A gyengét (erőtlent) is képesíti így szólni: Erős vagyok!” És az, aki előbb testi vágyak rabságában volt, most levetheti az igát, és „futhat Isten parancsolatainak útján, szívének teljességével” (Zsolt 119,32)]
3. Elégséges okot szolgáltat teljes képességeink bevetésére –
[A mennyország felé tekintő reménység és a pokoltól való félelem bizonyára igen erőteljes indítékok. Mégis, önmagukban sohasem hatnak elég erővel a készséges, feltétlen engedelmesség kimunkálására. Amíg az elmét csak önző alapelvek vezérlik, mindig sajnálni fogja az árat, amit fizetnie kell jövőbeli boldogságáért. De hadd hevüljön át a lélek Krisztus szeretetétől, és többé nem fogja szűkmarkúan méricskélni az engedelmességet. Semmi sem lesz túl drága számára, hogy kifejezze háláját tőle telhető legmagasabb szinten. „Krisztus szerelme szorongatja”, hogy minden erejét szolgálatába állítsa; hogy „megfeszítse a testet, annak hajlamaival és kívánságaival együtt” és hogy „Isten félelmében vigye véghez megszentelődését” (2Kor 5,14; Gal 5,24; 2Kor 7,1).]

Mindezekből levonhatjuk a következő következtetéseket:
1. Mennyire hiábavaló dolog üdvösséget remélni, amíg bűnben élünk! 
[Ha lehetséges volna üdvözülnünk bűneinkben, vajon elképzelhető, hogy Isten valaha is elküldte volna Fiát a világba, hogy megmentsen minket bűneikből? Vagy, elküldve Fiát e cél megvalósítására, ő maga meghiúsította volna e célt, üdvözítve minket hamisságainkkal a szívünkben? Jól gondolják meg ezt a gondatlan bűnösök! És a súlytalan, névleges hitvallók is, úgyszintén, különösen azok, akiknek bűnei, bármilyen formában is élnek és uralkodnak, vegyék komolyan szívükre: mert ha a bűn nem „ítéltetik  meg (nem lesz kárhoztatva) a mi testünkben”, úgy testünk, sőt lelkünk is örökre elkárhozik!]
2. Mennyire esztelen dolog a saját erőnkre támaszkodva harcolni a bűn ellen!
[Egy öblös edényt, bármilyen erővel dobsz is el, és bármennyire is haladjon egyenes irányban, előbb-utóbb saját ferde útjára fog térni, elhajlik az egyenes vonaltól, melyre először irányították. Így lesz velünk is, a törvény indítékainak hatása alatt: bizonyosan elhajlunk a kötelesség ösvényétől, amikor romlott hajlamaink kezdik kifejteni erejüket. Elhatározásaink nem elégségesek a legyőzésükre. Új hajlamra van szükségünk; „új szív kell, hogy adassék nekünk, és új lelket kell helyezzen belénk Isten”, ahhoz, hogy mindvégig állhatatosak legyünk. Ne reméljük hát, hogy a törvény cselekedetei alapján győzünk, vagy testi erőfeszítéseinkkel. Ítéljük el valóban a bűnt már annak csírájában, a szándékban, s elménk gondolataiban, és adjuk halálra; de nézzünk Krisztusra, mint erőforrásunkra, és tartsuk fenn a harcot az ő kegyelmében és erejében való bizakodással. Így, bár önmagunktól képtelenek vagyunk bármit is tenni, Vele „mindenre lesz erőnk” (Jn 15,5; Fil 4,13)]
3. Mennyire adósok vagyunk (milyen sokkal tartozunk) Istennek, amiért elküldte egyszülött Fiát a világba!
[Ha Krisztus nem jött volna el, úgy örökre a bűn és Sátán esküdt rabszolgái maradtunk volna. Folytattuk volna tovább Isten-ellenes utunkat, a bukott angyalokhoz hasonlóan, anélkül, hogy hajlamunk vagy képességünk lett volna valaha is önmagunk megújítására. Ellenben, Őáltala, sokan közülünk elmondhatjuk, hogy „megszabadított minket a bűn és a halál törvényétől”. Eredeztessük hát szabadulásunkat helyesen annak igazi forrásától: az Atya szeretetéből, a Megváltó érdeméből és a Lélek befolyásából! És őszinte hálával imádjuk és áldjuk Istent, aki „elküldte Fiát, hogy megáldjon minket, megtérítvén mindegyikőnket a mi bűneinkből” (Csel 3,26).] 

Túrmezei Erzsébet:
KÍVÜL

Márk 3,31-35

Haza szeretnék hívni, menteni,
hisz életére ellenségek lesnek.
Bent tanít. Kintről üzennek neki:
„Anyád s testvéreid kívül keresnek."

Feszülten figyel az édesanya.
Alig várta már, hogy fiához érjen.
S meghall valamit - bár ne hallana! -
„Ki az én anyám? Ki az én testvérem?"

„Aki Atyám akaratát cselekszi!"
Az Ő hangja! És nem jön, nem siet ki!
Szavai, mint kemény kövek, zuhannak

Mária szegény, meggyötört szívére.
Bent mindenki Jézus anyja, testvére!
Ők pedig kívül vannak!... kívül vannak!