Author: B. Sandor

Ítélet a mások felett ítélkezőkön 

Charles Simeon (1759-1836) 1824. prédikációvázlata
fordítás angolról: Borzási Sándor (Lupény, 2022. január 8)
Forrás: Charles Simeon: THOSE WHO JUDGE OTHERS, JUDGED. Discourse No. 1824
https://bible.prayerrequest.com/7511-simeon-charles-horae-homileticae-commentary-21-volumes/romans/2/3/2/5/
Vagy azt gondolod, ó, ember, aki elítéled azokat, akik ilyeneket tesznek, holott magad is azokat cselekszed, hogy te elkerülöd Isten ítéletét? Avagy megveted az ő jóságának, elnézésének és türelmének gazdagságát, és nem érted, hogy Isten jósága téged megtérésre indít? De te konokságod és meg nem tért szíved szerint gyűjtesz magadnak haragot a harag napjára, amikor Isten igazságos ítélete nyilvánvaló lessz. (Rm 2,3-5.Veritas.)
Az emberi természet minden korban és minden helyen ugyanaz. A külső körülmények eredményezhetnek bár külső különbséget; de belsőleg minden emberi utód egyformán elidegenedett Istentől, és egyformán szüksége van az evangéliumban kijelentett szabadításra (üdvösségre). Ennek bebizonyítása képezi e levél első három fejezete célját. Az előző fejezetben bebizonyította már ezt a pogányokkal kapcsolatosan; és e másodikban megteszi a zsidókkal szemben. De eltérőek a vélemények, hogy textusunk szavai e két csoport közül melyikre vonatkoznak. Mi úgy véljük, hogy a zsidókra tér át e fejezet kezdetén a tárgyalás, bár nincsenek megnevezve a 17. versig; s irántuk érzett tapintatból nem nevezte nevükön őket, nehogy a túl erős támadás következtében önmaga ellen fordítsa szívüket. S ez eljárása valóban összhangban van gyöngéd viszonyulásával, mit egész levélen keresztül tanúsít irántuk. És nem is volt szükség név szerint megneveznie őket, mivel a pogányok iránti megvetésük általánosan mindenki előtt jól ismert volt. De akár zsidók, akár pogányok legyenek is, a személyek, akikhez szól, jellemükben mind egyformák; s mivel az egész üzenet érvényét veszti, ha nem látjuk tisztán, kikhez van intézve, ezért
I. Felmutatjuk, kikhez szól e figyelmeztetés –
Voltak a pogányok közt egyesek, akik nyilvános előadásaikban a köznép által gyakorolt erkölcsiségnél tisztábbat mutattak fel, de a saját életükben és magaviseletükben épp azokban a bűnökben voltak vétkesek, amelyeket szónoklataikban elítéltek. És így van ez manapság is, a magukat keresztyéneknek vallók között. Az itt megfeddett ítélkező hajlam megtalálható,
1. A világban, az emberek közti kapcsolatban—
[Bármiből származzék is, - akár irigységből, vagy szeretetlenségből, - van egyféle hajlam mindenkiben, hogy kedvezőtlen megvilágításban lásson másokat, akkor, amikor ők maguk is vétkesek, akár ugyanolyan bűnben, akár más módon, de ugyanolyan mértékben. Valóban, annyira vak az emberi természet, hogy minél inkább ural valakit a büszkeség, vagy a hiúság, vagy a fösvénység, vagy nagyravágyás, annál inkább gyűlöli azokat, akikben ugyanezek a gonoszságok uralkodnak; a kevély nem szenvedheti a kevélyt, stb.
De ha e hajlam folyton felüti fejét az egyenlők között, sokkal inkább ezt teszi azok közt, akik bizonyos távolságra vannak egymástól, akár korban, rangban, rokonságban, vagy általános szokások és hajlamok tekintetében. Az idősek elítélik a fiatalok ostobaságát; s a fiatalok meg az idősek szigorúságát. A gazdagok hibáztatják a szegényeket lustaságuk és becstelenségük miatt; a szegények meg a gazdagokat, önző, elnyomó zsarnokságuk miatt. Szülők panaszkodnak gyermekeikre; a gyermekek szüleikre. Gazdák a szolgáikra; a szolgák gazdáikra. Hasonlóképpen a bigott és a szabadgondolkodó, a tékozló és a zsugori, a remete és az élvhajhászó, mind kölcsönösen élvezettel kárhoztatják egymást; miközben szemet hunynak saját hibáik felett, irgalmatlanul ítélkeznek mások kirívó hibáin.]
2. A világban, a hívők iránt—
[A világban általában a legtöbb ember a vallás komolyan vételét a legnagyobb gonosztettnek tartja; semmi sem oly tűrhetetlen, s oly általánosan elítélt dolog, mint ez. Közmegvetéssel gyalázatos neveket aggatnak mindenütt a kegyesekre: és e megbélyegzés, bármilyen név alatt történjék is, elég ahhoz, hogy egy embert megvessenek, tőle irtózzanak, rettegjenek, mint a társadalom legnagyobb pestisétől. Nos, tegyük fel egy pillanatra, hogy az istenfélő vallásos személyek bölcstelenek, hogy oly nagy hangsúlyt fektetnek a vallásra: de vajon semmi rossz nincs Istennek és halhatatlan lelkünknek az elhanyagolásában? A világ mégis szemet huny saját istentelensége felett, mintha semmi baj sem lenne abban, és vég nélkül szórja szitkait azok felé, kik Istent szolgálják és tisztelik. Azt vélhetné valaki, hogy csak az elvakult fanatikusok iránt ellenszenvesek. De vajon fanatikusak voltak-e az apostolok? Vagy áldott Urunk is bölcsesség és megfontolás híján volt? A világ mégis mindnyájukat „a föld szemétjeinek tekintette, mindenek söpredékének”(1Kor4,13). És azok, akik nem vonakodtak ellenük hamis tanúkat beszervezni és saját kezüket ártatlan emberek vérével beszennyezni, magukban semmi bűnt nem láttak, csakis azokban, akik engesztelhetetlen ellenszenvük tárgyait képezték.
Ha valamely hívő ember illetlenül, hitéhez méltatlanul viselkedik, ez milyen nagy diadalmámort vált ki az istentelen világban! A hibáit nagy ujjongással az egész hívő közösségnek tulajdonítják, s mindenkit képmutatónak tartanak! A hitetlenek és világiak bűnei mind semmik e hívőnek a vétkéhez viszonyítva; és Isten egész gyülekezetét gyalázzák, sőt Istent magát is káromolják, mint aki helyesli és igazolja az elkövetett vétket.   ]
3. A vallásos személyekben, a világ iránt –
[Jó lenne, ha ez a részrehajlás az ítéletben csak az istentelenekre korlátozódna: de nagy hajlamosság van erre a vallásosakban is. Bár az biztos, hogy amilyen mértékben a Lélek a valódi alázatosságot kiformálta a szívben, e gonosz hajlam egyre inkább megöldököltetik. De amilyen mértékben a büszkeség és önhittség felülkerekednek, az ezekhez társuló szeretetlenség mindinkább elárulja magát.  Igen figyelemre méltó példáját látjuk ennek Dávidban, amikor az Istentől való elpártolás szörnyű mélységébe süllyedt. Amint Nátán beszélt neki arról a bizonyos emberről, aki elrabolta a szegény ember báránykáját, íme, ítélete szerint semmi sem volt elégséges a bűntett levezeklésére, csak ha azt az embert életétől is megfosztják: ilyen kegyetlennek tűnt előtte a viszonylag enyhe sérelem, miközben a saját óriási vétkéről teljesen megfeledkezett. Elismerjük, hogy ez egy nagyon szélsőséges eset volt; és általában ehhez hasonlót nem igen róhatunk fel ma a vallásosaknak. De nem uralkodik-e a hitvallók között a megvetés (lenézés) lelkülete az istentelenek iránt? Nem szólnak-e gyakran megvető nyerseséggel hitetlen szomszédjaikról, mint akik szerencsétlen, vak és testies teremtmények? A zsidók a pogányokat ebeknek és átkozottaknak nevezték; eközben magukat Isten választott népének képzelték: és vajon nincs-e jó adag ilyen lelkület azok között is, akiket keresztyén világnak neveznek? E világon élő pogány népek tudatlansága és istentelensége egyből örök kárhozatuk méltó okaiként vannak elkönyvelve; miközben e másokat lenéző hitvallók büszkesége és szeretetlensége és tízezer más gonoszsága, enyhe vétkekként, számba sem vétetnek, vagy talán azt képzelik, ezektől mentes a szívük. Mennyire más leckét adott nekünk az Úr, aki, mikor a gazdag ifjú hozzá jött az üdvösség útját tudakozni, „megszerette őt”, holott tudta, hogy a vagyon szeretete felülkerekedik az üdvös vágyakon, melyek szívét foglalkoztatták. Isteni Mesterünk szeretette őt azért a jóért, mely benne volt, bár előre látta, hogy az nem fog hatékonynak bizonyulni lelke végső jólétére nézve: ezzel szemben a vallásos hívők nagy tömege minden benne levő jót figyelmen kívül hagyva, szertelen megvetéssel kezelné őt. De azok között, akik nagy önbizalommal „kiáltják: Uram, Uram!”, sokan vannak, akik éppen olyan rossz állapotban fognak egykor találtatni, mint a gazdag ifjú. És az a tanítvány, aki csókkal árulta el Urunkat, nem fog jobb sorsnak örvendeni emiatt, mint azok, kik kardokkal és botokkal fogták el és csaptak le rá.]
4. A vallásos népben, egymás iránt—
[Bármilyen különösnek tűnjék, a vallásos emberek különféle felekezete éppolyan kész egymást kiátkozni, mint elítélni azokat, akik minden vallást elvetnek maguktól. Elismert vonás a Róma egyházában, hogy akik nem hozzájuk tartoznak, azok nem üdvözülhetnek. És nem találunk-e nem kevés ugyanilyen bigottságot a protestáns hit különféle ágazatai között? Az ő pártjukhoz tartozni, ez már szinte önmagában megfelelőséget jelent a mennyre! S ettől való elpártolás előkészület a pokolra! Áldott legyen Isten, ez a tűrhetetlen lelkület az utóbbi években nagymértékben alábbhagyott (mióta megalakult a Britt és Külföldi Bibliatársulat): de mégis uralkodik rettenetes szinten, és elég okot ad a hitetleneknek és ateistáknak az ujjongásra. De még ugyanazon vallásos közösség tagjai közt is e másokat ítélő és kárhoztató hajlam nagyon elterjedt. A gyengék elítélik az erőseket, az erősek megvetik a gyengéket. Olyan személyek, akik életkörülményeikből fakadóan teljesen képtelenek helyesen látni s felmérni mások viselkedését, akik tőlük eltérő más élethelyzetek közt élnek, mégis tévedhetetlen bírókként lépnek fel, hogy megállapítsák teljes pontossággal, hogyan kellene viselkedniük, és kárhoztató ítéletet mondanak azokra, akik nem járnak az általuk jónak látott úton. Egyszóval, igen kevesen vannak, akikre nem illik e feddés, „Ki vagy te, ki megítéled a másikat? Az ő Urának áll, vagy esik!”? (Rm 14,4)]
Most már látjuk, kikhez szól a textusban megfogalmazott feddés: nevezetesen mindazokhoz, akik „ítélnek másokat, miközben ők maguk ugyanazokat cselekszik”, vagy éppolyan feddésre méltó dolgokat tesznek. Most tovább menve—
II. Fontoljuk meg magát a feddést—
Ez rendkívül hangsúlyos. A feltett kérdések jelzik, milyen rettenetesen megtévesztik (megcsalják) ezek az emberek magukat. Tulajdonképpen a feddés a célba vett személyek lelkiismeretéhez szól; s arra szolgál, hogy asaját esetükben legyenek pártatlan bírák. Feltárja minden ilyen szeretetlen személynek, hogy mennyire rettenetes állapotban találtatnak:
1. Mennyire hiábavalóak reményeik!
[Az összes fönt-felsorolt jellemek azt képzelik, hogy őnekik semmitől sem kell félniük: ámde mindannyian olyan állapotban vannak, mely nem tetszik Istennek, „akinek ítélete igazság szerint van azokon, akik ilyeneket cselekszenek” (2.v.). Feltételezheti-e bárki is, hogy egy névleges hívőség olyannak fog számítani Istennél, mint a hit szívbéli tényleges megtapasztalása? Vagy a mások ítélkezésében való túlkapás helyettesítheti a saját kötelességeink teljesítését? Vajon Isten az Ő ítéletét a mi magunk elfogult vélekedései szerint fogja megalkotni?  Vajon azt fogja igaz mércének tartani mások ítéleténél, amit mi magunkról készítettünk? Vagy megelégszik a mi vizsgálatunknál annak a próbának az alkalmazásával, amit mi használtunk önvizsgálatunkra? Nem! Az Ő törvénye tökéletes; és az által fog megvizsgálni mindenkit, akiknek csak kijelentette azt. A szenthely mérlegével fog minket megmérni; „meg fogja vizsgálni az emberek fiainak szívét” (Jel 2,23; 20,12.), és „meg fogja mérni a lelkeket” (Dán 5,27): „nem szemeinek látása szerint ítél, hanem igazságosan bíráskodik”(És 11,3). Mindenki lelkiismeretéhez intézzük tehát a kérdést: vajon e szeretetlen ítélkezők megmenekülnek? Ó, te, ki mindeddig így megcsaltad magad, mit gondolsz most? Azt gondolod, hogy mivel többet tudsz másoknál, vagy fényesebb s látványosabb hitvallást tettél, mint mások, ezért megmenekülsz? Tudd meg, hogy e reményed hiábavaló! „Biztosan tudjuk” (2.v.), ha nem alázkodsz meg, elismerve, hogy elveszett bűnös vagy, és nem menekülsz az Úr Jézus Krisztushoz, Isten bosszúja utol fog érni; és saját magadon fogod megtapasztalni azt a sorsot, amit oly könnyen kész voltál másokra kiszabni.]
2. Mennyire fokozottan nagy a vétkességük!
[Isten kegyelmesen nagy „elnézésest és hosszútűrést” tanúsított feléd; és te ebből azt következteted, hogy jó állapotban vagy, és leülsz ítélkezni mások felett, kik kevésbé kiváltságosaknak tűnnek, mint te. De ezzel a céllal volt elnéző Isten irántad, és ezért tárta fel előtted jóságának teljes gazdagságát? Hát nem az lett volna „az ő jóságának” igazi célja, hogy megtérj hozzá? Nem kellett volna-e megalázzon, mint méltatlant ily irgalomra? Nem kellett volna-e hálával eltöltse szíved e megkülönböztetett kiváltságért? Nem kellett volna-e felindítson az Istenhez való megtérésre, s hogy hálából teljes erőddel szolgáld Őt? Fontold meg, „ó, ember”, vajon nem így kellett volna-e hasznosítanod Isten mindezen jótéteményeit? És kérdezd meg magadat, vajon ezek hasznosításának az elhanyagolása, lényegében nem egyenlő „azok megvetésével”? Igen: saját bűneid figyelmen kívül hagyásával és mások feletti ítélkezéseddel te „megkeményítetted magad megtéretlen voltodban”, és magát Istent is gyalázattal illetted. Jaj, nem is gondolod, milyen vétkességet vontál magadra! Világi ember, ki ítéled a vallásost, és te vallásos ember, ki ítéled a világiast, mikor fogod gondolataidat saját szíved felé fordítani, és ítéletet mondani magad fölött?! Tudd meg, amíg nem ítélsz méltányos lelkülettel, részrehajlás nélkül önmagad felől, és sokkal szeretetteljesebb lelkülettel embertársaid felől, addig Isten megvetője vagy, az ő előjogainak bitorlója, és „a törvény felett ítélkezel”, épp azon törvény felett, mely által te magad meg fogsz megítéltetni (Jak 4,11). De ez még rettenetesebben fokozza vétkességedet, és napról napra egy sokkal súlyosabb kárhoztatásra készít téged.]
3. Mily rettenetesek a kilátásaik! (mily rettenetes jövő vár rájuk)
[Lesz „egy nap, amelyen Isten megítéli a világot igazságban” Az embernek meg van a maga napja (1Kor 4,3 – lásd a görög alapszövegben), és Istennek is a magáé (1Kor 4,5). A jelen a kegyelem napja: de az, ami közeleg, „a harag napja” lesz. Milyen félelmes kifejezés ez! „A harag napja”! Vagy, ahogy máshol van nevezve, „az istentelen emberek romlásának napja” (2Pt 3,7). Ó, halljátok ezt, és remegjetek, ti mind, kik másokat ítéltek, és mellőzitek a magatok fölötti ítélkezést! E napra gyűjtitek a haragot: nap, mint nap tetőzitek a rakást; töltést töltésre, hegyet hegyre halmoztok. És e rettentő súly alatt fog szenvedni örökké a lelketek. Ó, bele sem gondoltok, miben foglalatoskodtok: rá se gondoltok, hogy mi lesz a vége megtéretlen és makacs magatartásotoknak. De íme, így fog történni. Az a nap kifejezetten arra rendeltetett, hogy „kinyilatkoztassa” és felfedje az egybegyűlt világmindenség előtt „Isten igazságos ítéletét”. Minden elkövetett bűn akkor világosságra kerül; „és mindenki megítéltetik a szerint, amint a testben cselekedett, vagy jót, vagy gonoszt”(2Kor 5,10). Akkor, akár akarjátok, akár nem, figyelmetek saját bűneitekre szegeződik: semmi dolgotok sem lesz már akkor a mások bűneivel. Ó, kezdjétek el most, míg időtök van rá, föltárni saját vétkeiteket, és keressétek rájuk a bocsánatot a Krisztus vére által.]
Néhány TANÁCCSAL zárjuk e komoly téma tárgyalását—
1. Az ítélkezésben ne foglald le magad túl nagyon másokkal, hanem inkább önmagadra legyen gondod! 
[Vannak élethelyzetek, melyekben, Isten kétség nélkül felszólít az ítéletre. Nem is szabad félretennünk az ítélet feladatát, jót gondolva azokról, akik mindenféle bűnökben vétkesek; vagy mi magunk is azokhoz társulva, akikről okunk van hinni, hogy alattomosak és csalárdak. És nem szabad tartózkodnunk az ítélettől, mint akik kibékültünk már azok helyzetével, akik úgy élnek, hogy Istent és saját lelküket teljességgel megvetik. Ellenkezőleg, sírnunk kell felettük, imádkoznunk kell értük, és minden lehetséges eszközzel fáradoznunk kell üdvösségükért. De fő gondunk önmagunkkal kapcsolatos kell, hogy legyen. Itt sohasem lehetünk vizsgálatunkban túlzottan pontosak, s aggodalmunkban túl gondosak. Itt vigyáznunk kell, nehogy jó véleményt alkossunk megfelelő alap nélkül. Ítélnünk kell magunkat, hogy ne ítéltessünk el az Úrtól (1Kor 11,31). Vizsgáljátok és próbáljátok meg magatokat minden nap: és ne merészeljetek saját erőtökben bízni, mikor ezt teszitek, hanem imában komolyan kérjétek Istent, s mondjátok: „Vizsgálj meg engem, ó, Isten és ismerd meg szívemet; próbálj meg engem és ismerd meg gondolataimat; és lásd meg, ha van-e nálam a gonoszságnak valamilyen útja; és vezérelj az örökkévalóság útján. (Zsolt 139,23.24)]
2. Mindenekfelett, igyekezz felismerni, hogy elveszett állapotodban milyen nagy szükséged van a Szabadítóra—
[Végül is ez az apostol érvelésének nagy célja: törekszik mindenkit meggyőzni, úgy zsidókat, mint pogányokat, hogy égetően szükségük van arra a szabadításra, amit Krisztus szerzett meg számunkra az Ő tulajdon vére által. Az emberek általában attól félnek, nehogy túl megalázó szempontból lássák magukat: de ez sohasem történhet: minél jobban megalázzuk magunkat a saját szemünkben, annál jobban felmagasztaltatunk Isten szemében. „A betegnek van szüksége orvosra”; és minél érzékenyebbek leszünk a bennünk levő rendellenességre, annál jobban fogjuk értékelni az Úr Jézus Krisztust. Ha valóban valamilyen kétség felmerülhetne az Ő elégséges volta felől a mi megmentésünkre, úgy joggal félhetnénk bűneink teljes feltérképezésétől. De „az Ő vére megtisztít minket minden bűntől” (1Jn 1,9), és „Ő képes mindenképpen üdvözíteni azokat, akik Ő általa járulnak Istenhez” (Zsid 7,25); „Őbenne egész teljesség lakozik” (Kol 1,19). Ezért nem kell félned, ha magadat „nyomorultnak, nyavalyásnak, szegénynek és mezítelennek” látod, amikor hallod, hogy Ő tanácsolja, hogy jöjj hozzá s fogadd el tőle „az aranyat, hogy gazdaggá légy, és ruhákat, hogy öltözeted legyen, és szemgyógyító írt, hogy látásod visszanyerd” (Jel 3,18). Légy semmi, sőt, „a semminél is alábbvalóbb” önmagadban; és Ő lesz minden számodra, amit csak szíved kívánhat, „bölcsességed, igazságod, szentséged és váltságod” (1Kor 1,30)]