Author: Borzasi
Last saved by: B. Sandor

Földi és mennyei kincsek

D. Martin Lloyd-Jones
(1899-1981)
 prédikációi

Mt 6,19-24 alapján

(forrás: Studies in the Sermon ont he Mount [A hegyi beszédről tartott prédikációk], Inter-Varsity Fellowship kiadó, II. kötet. 7-8 fejezetek) 

Fordította: Borzási Sándor, 2012 január 6.
Meghallgatható: http://www.baptista.hu/szatmarnemeti/igemagyarazat1.html

Ne gyűjtsetek magatoknak kincseket a földön, hol a rozsda és a moly megemészti, és a hol a tolvajok kiássák és ellopják; Hanem gyűjtsetek magatoknak kincseket mennyben, a hol sem a rozsda, sem a moly meg nem emészti, és a hol a tolvajok ki nem ássák, sem el nem lopják. Mert a hol van a ti kincsetek, ott van a ti szívetek is. A test lámpása a szem. Ha azért a te szemed tiszta, a te egész tested világos lesz. Ha pedig a te szemed gonosz, a te egész tested sötét lesz. Ha azért a benned lévő világosság sötétség: mekkora akkor a sötétség?! Senki sem szolgálhat két úrnak. Mert vagy az egyiket gyűlöli és a másikat szereti; vagy az egyikhez ragaszkodik és a másikat megveti. Nem szolgálhattok Istennek és a Mammonnak.

I. Földi és mennyei kincsek

Emlékeztek, mi a Hegyi Beszéd ezen szakaszának főtárgya: a keresztyénnek Istenhez, mint Atyjához való kapcsolata. Semmi sincs ennél fontosabb! Urunk szerint az élet nagy titka az, hogy úgy lássuk magunkat és úgy számoljunk magunkkal, mint akik mennyei Atyánk gyermekei vagyunk.  Ha ezt megtesszük, nyomban megszabadulunk két fő kísértéstől, melyek folyton támadnak bennünket ez életben. 
E kísértéseket az Úr a következőképpen tárja fel. Az első az egyik legkörmönfontabb, mely minden egyes keresztyént megkörnyékez az ő személyes kegyességének területén. Ezzel kapcsolatban Urunk azt mondja, hogy az egyetlen dolog, ami igazán fontos, s az egyetlen dolog, amire tekintettel kell lennem folyton, az, hogy Isten szeme rajtam függ. Nem kell érdekeljen, mit mondanak mások, még a magam véleménye sem. Ha jótékonykodok, nem azért kell tennem, hogy dicsérjenek az emberek. Ugyanez érvényes imádkozásaimra is. Nem szabad azt a benyomást keltenem, hogy én „az imádság nagy embere” vagyok.  Ha így teszek, imám hiábavaló. Az Úr mindezt elítéli. Úgy kell imádkoznom, mint aki Isten alatt és az Ő jelenlétében vagyok. És pontosan ezek az alapelvek érvényesek a böjtölés kérdésére is. És emlékeztek, miként fejtettük ki korábban mindezeket. Ezek a megfontolások egész a 6. rész 18. verséig tartottak.     
Most a 19. vershez érkezünk, ahol Urunk e nagy kérdésnek, - hogy miként élje a keresztyén életét e világban Istennel, mint Atyjával kapcsolatban -, egy másik nagy aspektusát tárja elénk: azt, ahogy részt vesz e világ dolgaiban, érzi annak gondjait, feszültségeit, nyomásait.  Lényegében arról van szó, amit a Biblia oly sokszor „világnak” nevez. Gyakran szoktuk mondani, hogy a keresztyénnek harcolnia kell a világgal, a testtel és az ördöggel. És Urunk elismeri problémánk, harcunk ezen hármas jellemzését.  A egyéni kegyesség kérdésének tárgyalásánál először a test és az ördög oldaláról jövő kísértésekkel foglalkozott. Az ördög különösen éber, amikor egy ember kegyes, s amikor kegyességének kifejezéseiben foglalatoskodik.  De miután ezt megtárgyalta, Urunk továbbmegy, s feltárja, hogy van egy másik probléma, éspedig magának a világnak a veszélye. 
Nos, mit ért az Írás „a világ” kifejezés alatt? Nem a fizikai univerzumot érti, vagy pusztán egy emberi közösséget. Egy szemléletmódot, mentalitást ért alatta, egy látásmódot, mely az élet egészére kiterjed. Az egyik legszövevényesebb probléma, mellyel a keresztyén folyton szembesül: a világgal való ezen kapcsolatának a problémája. Urunk gyakran hangsúlyozza, hogy nem könnyű dolog keresztyénnek lenni. Ő maga is, amikor e világban volt, megkísértett az ördögtől. Ő is szembesült a világ erejével és ravaszságával. S a keresztyén pontosan ugyanilyen helyzetben van. Vannak támadások, melyek akkor érik, amikor egyedül, csendes kamrájában van. És vannak olyan támadások, melyek akkor jönnek, amikor kimegy a világba. Jegyezzétek meg Urunk sorrendjét. Mennyire jelentős! Felkészíted magad szobád rejtett csendjében. Imádkozol, és más dolgokat teszel – böjtölsz, alamizsnát adsz és végzed jó cselekedeteidet anélkül, hogy feltűnést kelts. De úgyszintén élned kell életedet a világban is. S ez a világ mindent meg fog tenni, hogy téged letörjön, és mindenestől arra törekszik, hogy lelki életedet lerombolja. Ezért nagyon óvatosnak, vigyázónak kell lenned. A hit harca ez, és szükséged van az Isten teljes fegyverzetére, mert ha nem rendelkezel ezzel, vereséget szenvedsz. „Nem test és vér ellen van nékünk tusakodásunk”.  Kemény, erős harc ez!
Urunk azt tanítja, hogy ez a világ felől jövő támadás, vagy a világiasság kísértése általában két fő formában jelentkezik. Először, lehet a világnak egy élvezetes szeretete. Másodszor, lehet vele kapcsolatos aggodalom, vagy nyugtalan gondoskodó lelkület. Látni fogjuk, Urunk feltárja: az egyik éppolyan veszélyes, mint a másik. A világ szeretetével foglalkozik  a 19. verstől a 24. versig, aztán a világgal, annak életével és mindenféle ügyeivel kapcsolatos aggodalom és gond miatti levertséget tárgyalja a 25.  verstől a rész végéig.
Ezenkívül, ne feledjük, hogy a probléma mindkét aspektusát továbbra is mennyei Atyánkkal való kapcsolatunk alapján kezeli. Tehát, amint tanításainak részleteibe behatolunk, ne feledjük azon nagy alapelveket, melyek az egészet uralják. Igen vigyáznunk kell arra is, hogy ne egyszerűsítsük le tanítását szabályok és előírások szintjére. Mert ha ezt tesszük, rögtön beleesünk a szerzetesség tévedéseibe. Vannak emberek, akiket annyira aggasztanak ez élet gondjai és ügyei, hogy szerintük csak egy dolog van, amit tehetnek, éspedig, hogy eltűnjenek belőle. Így hát bezárkóznak kolostorokba, szerzetesek lesznek, vagy remeteként élnek magányos celláikban. De ez hamis szemlélet, s ez sehol sem található a Biblia tanításában, ahol fel van tárva előttünk, miként kell nekünk legyőznünk a világot, miközben abban élünk. 

Urunk tanítását mindenekelőtt egy lényegbevágó felhívással kezdi, ami egyszersmind parancs is.  Lefektet egy törvényt, egy nagy alapelvet. És miután kijelenti ez alapvető parancsot, végtelen jóságában és lehajló szeretetében különféle érvekkel és megfontolásokkal is ellát bennünket, melyek segítenek parancsának kivitelezésében.  Amint e szavakat olvassuk, bizonyára újra és újra ámulat kell eltöltsön, és meg kell hatódunk az Ő leereszkedését látva. Neki joga lett volna egyszerűen törvényeket szabni elénk, és aztán azokkal magunkra hagyni minket. De sohasem cselekszik így. Kihirdeti törvényét, kifejti alapelvét, és aztán kedvesen meg is indokolja, érvekkel lát el bennünket, melyek segítenek és megerősítenek; melyek olyankor, amikor hitünk gyenge, felbecsülhetetlen értékűeknek bizonyulnak. 
Először, és mindenekfelett tehát itt van a felszólítás: „Ne gyűjtsetek magatoknak kincseket a földön... hanem gyűjtsetek magatoknak kincseket a mennyben!” Ez egy felhívás, egy buzdítás. A többi, látjátok, indoklás és magyarázatként veendő.  „Ne gyűjtsetek magatoknak kincseket a földön, ahol a rozsda és a moly megemészti, és ahol a tolvajok kiássák és ellopják; hanem gyűjtsetek magatoknak kincseket a mennyben, ahol sem a rozsda, sem a moly meg nem emészti, s ahol a tolvajok ki nem ássák, sem el nem lopják.” De figyeljetek mindenekelőtt magára a buzdításra. Kétszeres buzdítás ez: negatív és pozitív. Urunk úgy tárja fel az igazságot, hogy minden kifogás s mentség nélkül maradunk. Ha közülünk, keresztyének közül bárki azt fogja tapasztalni, hogy igen szegényes jutalomban részesül, amikor majd a nagy ítélethez és jutalomosztáshoz érkezünk, nem lesz semmi mentségünk!
Negatív hangsúllyal tehát ez mondja: „Ne gyűjtsetek magatoknak kincseket a földön”. - Mit ért Ő ezen? Mindenekelőtt óvakodnunk kell attól, hogy szavait csupán a pénzre korlátozzuk. Sokan beleestek ebbe a hibába, és úgy értelmezték e kijelentést, mint ami csakis a gazdagokhoz szól. Ez, szerintem nevetségesen ostoba szemlélet. Az Úr nem azt mondja: „Ne gyűjtsetek magatoknak pénzt”, hanem „Ne gyűjtsetek magatoknak kincseket!”. „Kincseket” – ez egy igen tág értelmű kifejezés, és mindent  felölel. Magába foglalja a pénzt is, de nem csak azt. Valami sokkal fontosabbról van szó. Urunk itt nem annyira vagyonunkról, mint inkább vagyonunkhoz való viszonyulásunkról beszél. Nem arról van szó, hogy mije lehet egy embernek, hanem hogyan gondolkozik gazdagságáról, és milyen állásfoglalása van vele kapcsolatban. Önmagában véve nincs semmi rossz a vagyonbirtoklásban; ám nagyon rossz és ártalmas lehet egy embernek a vagyonához való kapcsolata. És ugyanez érvényes mindenre, amit pénzen meg lehet venni.      
De menjünk kicsit még tovább. Itt lényegében az embernek az egész földi élethez való állásfoglalásáról van szó ebben a világban. Urunk itt olyan emberekkel foglalkozik, akik fő, vagy épp teljes kielégülésüket olyan dolgokból veszik, melyek csak e múlandó világhoz tartoznak. Más szavakkal, arra int, hogy az ember törekvését, érdeklődését és reményeit ne csak ez életre korlátozza. Ez az, amire összpontosít, és ilyen szempontból nézve, a jelentése sokkal nagyobb lesz, mintha csak a pénz szerelméről lenne szó. A szegényeknek is szükségük van e kincsgyűjtéssel kapcsolatos intésre éppúgy, mint a gazdagoknak. Mindannyiunknak vannak kincseink, ilyen vagy olyan formában. Lehet, hogy ez nem a pénz. De lehet a férj, a feleség, vagy a gyermekek. Lehet valamilyen ajándék, mit kaptunk, habár annak tényleges pénzbeli értéke igen csekély. Vannak, akiknek kincsük a házuk; a házzal való dicsekvés, s az annak való élés veszélye áll fenn náluk... Nem számít, mi az, vagy milyen csekélység: ha az mindent jelent számodra, az a te kincsed, az a fő dolog, amiért te élsz! Nos, ez a veszély, mellyel szemben Urunk különösen figyelmeztet itt bennünket ebben igében.
Ez bizonyos fogalmat nyújt nekünk arról, mit értett ő a „földi kincsek” alatt, s látjátok, szinte végtelen ezeknek száma. Nemcsak a pénz szeretete, hanem a tisztesség szeretete, a pozíció szeretete, a társadalmi állás szeretete, vagy amikor valaki a munkáját túlzottan szereti, - földi kincs lehet bármi, ami csak ez életre és e világra korlátozódik. Ezek olyan dolgok, amelyekre vigyáznunk kell, nehogy kincseinkké váljanak.  
Most, hogy feltártuk mindezeket, egy igen gyakorlatias kérdéshez érkezünk. Miként történik, hogy valaki kincseket „gyűjt” a földön, ezen dolgokkal kapcsolatban. Hogyan történik e gyűjtés? Ismét, csak néhány általános utalással jelezzük, hogy mit is jelent. Jelentheti, hogy valaki azért él, hogy gyűjtse és felhalmozza a gazdagságot. De bizonyára van ennek egy szélesebb vonatkozása is. Urunk felhívása mindattól való őrizkedést jelent, ami csak e világra összpontosít. Amint láttuk, ez mindent magába foglal. Érvényes olyan emberekre is, akik bár egyáltalán nem rendelkeznek gazdagsággal vagy pénzzel, mégis lekötik őket más dolgok, melyek végső mérlegelés szerint teljesen világiasak. Vannak személyek, akiknek lelki életében komoly visszaesések voltak, épp ilyen dolgok miatt. Ők nem kísérthetők pénzzel, de megkísértheti őket a társadalmi státusz, a pozíció. Ha az ördög bizonyos anyagi megvesztegetéssel, csúszópénzt kínálva jön feléjük, határozottan visszautasítják. De ha alattomosan jön, és keresztyén munkájukkal kapcsolatban ajánl fel nekik valami magasabb pozíciót, úgy meggyőzik magukat, hogy nem vezérli őket más, csak a hivatás iránti hűség; elfogadják, magukra vállalják, és hamarosan szellemi tekintélyükben és erejükben fokozatos hanyatlást tapasztalsz! Az előléptetés végtelen sok kárt tett Isten gyülekezetében olyan embereknek, akik teljesen őszinték és becsületesek voltak, de akik nem voltak résen ezzel a veszéllyel szemben. Kincseket gyűjtöttek maguknak a földön, anélkül, hogy ez tudatosult volna bennük. Törekvésük hirtelen eltért az egy fontos dologtól, hogy csak Istennek tetszenek s az Ő dicsőségére munkálkodjanak; anélkül, hogy észrevették volna elfordult önmaguk felé, és saját munkájukkal való elfoglaltságukra. 
Kincseket gyűjthet az ember ilyen módon magának, és ez olyan körmönfont kísértés, hogy még a jó emberek is a legnagyobb ellenségei lehetnek. Sok prédikátort tett már tönkre így a gyülekezete. Dicséretük, felmagasztalásuk, iránta mint ember iránt tanúsított lelkesedésük szinte tönkre tették őt, mint Isten emberét s követét, mert vétkessé vált ebben, hogy „kincseket gyűjtött a földön”.  Anélkül, hogy tudná, szinte öntudatlanul az a vágy uralja, hogy gyülekezetének, környezetének jó véleménye legyen róla, és abban a pillanatban, amikor ez történik, egy ember máris kincseket gyújt a földön! A felhozható példák szinte vég nélküliek. Csak egyszerűen nagyvonalakban próbáltam bizonyos utalást adni e komoly parancs kiterjedéséről és céljáról. „Ne gyűjtsetek magatoknak kincseket e földön”. Bármilyen legyen is a forma: az alapelv az, ami számít. 
Tekintsünk most a parancs pozitív oldalára: „Gyűjtsetek magatoknak kincseket a mennyben”. Nagyon fontos, hogy tisztában legyünk ennek értelmével. Egyesek úgy értelmezték ezt, hogy az Úr itt azt tanítja, hogy az ember megszerezheti saját üdvösségét. „Kincsek a mennyben”, mondják, „ez az ember üdvösségét és örök sorsát jelenti. Nos, nemde arra buzdítja itt Urunk az embert, hogy egész életét azzal töltse, hogy örökkévaló sorsát a mennyben bebiztosítsa?” Nyilván téves érvelés ez. Ez annyi, mint tagadni az Újszövetség központi nagy tanítását, az egyedül hit által való megigazulás tanát. Urunk nem így érthette, mert, olyanokhoz intézte e parancsot, akikre a boldogmondások is vonatkoztak.  Olyan emberhez szól, ki lelki szegény, kinek semmije sincs, ki boldog. Ahhoz intézi e felhívást, ki sír bűnössége miatt; ki jól tudja, hogy mindannak dacára, amit megtett, vagy nem tett meg, nem szerezheti meg saját üdvösségét. Tehát az említett értelmezés nyilvánvalóan téves.    Mit jelent tehát? Azt jelenti, ami másutt számos helyen tanítva van a Szentírásban. És két igehely segíteni fog az itteni tanítás megértésében. Az első Lukács 16-ban található, ahol Urunk a hűtlen sáfár esetét tárgyalja, aki gyors és ravasz módon kihasználta pozícióját. Emlékeztek, hogy az Úr végül következtetésként ezt mondta: „Szerezzetek magatoknak barátokat a gonosz mammonból, hogy amikor meghaltok, befogadjanak titeket az örök hajlékokba”.  Urunk azt tanítja, hogy e világ fiai bölcsebbek, a maguk nemzedékében, a világosság fiainál.  Igyekeznek mindenáron elérni céljaikat. Nos, mondja lényegében Urunk, átveszem ezt az alapelvet, és alkalmazom rátok. Ha van pénzetek, úgy használjátok, míg itt vagytok e világban, hogy amikor a dicsőségbe érkeztek, az emberek, akiknek használtatok azokkal, ott legyenek, hogy befogadjanak titeket!
Pál apostol 1Timótheus 6,17-19-ben pedig így magyarázza ezt: „Azoknak, akik gazdagok e világon, mondd meg, hogy ne fuvalkodjanak fel, se ne reménykedjenek a bizonytalan gazdagságban, hanem az élő Istenben, aki megad nékünk mindent a mi tápláltatásunkra; hogy jót tegyenek, legyenek gazdagok a jó cselekedetekben, legyenek szíves adakozók, közlők; kincset gyűjtvén maguknak jó alapul a jövőre, hogy elnyerjék az örök életet.”  Más szóval, ha Isten megáldott gazdagsággal, úgy használd azt ebben a világban, hogy jó befektetést végezz vele a jövő világra nézve! Urunk pontosan ugyanezt a dolgot hangsúlyozza Máté 25. végén, ahol azokról beszél, akik neki enni adtak, amikor éhes volt, és meglátogatták őt a börtönben. Azok kérdezik: „Mikor láttunk, hogy éheztél, és tápláltunk volna? Vagy hogy börtönben voltál, és hozzád mentünk volna?” És Ő azt mondja: „Amennyiben megcselekedtétek eggyel emez én legkisebb atyámfiai közül, énvelem cselekedtétek meg.” Ti nem vettétek észre, de az emberek iránti ezen jó cselekedetek végzésében, tőkéteket gyarapítottátok a mennyben, ott elveszitek jutalmatokat, és bementek a ti Uratok örömébe.
Olyan alapelv ez, mit Urunk folyton hangsúlyoz. Azt mondta tanítványainak, miután a gazdag ifjúval beszélt: „Mily nehéz azoknak, akik a gazdagságban bíznak az Isten országába bemenni!” E gazdagságban való bizakodás, e végzetes ön-bizalom az, mely lehetetlenné teszi részetekre, hogy lélekben szegények legyetek! Vagy ismét, amint a feltárta ezt a nép előtt egy délután, amikor ezt mondta: „Munkálkodjatok ne az eledelért, amely elvész, hanem az eledelért, amely megmarad az örök életre”.  Nos erről beszélt Ő, s ezt értette ezalatt, amikor ezt mondta: „gyűjtsetek magatoknak kincseket a mennyben”. 
Hogyan valósítjuk ezt meg a gyakorlatban? Az első dolog, ami elengedhetetlenül fontos: hogy legyen helyes látásunk az életről, és különösen legyen tiszta látásunk „a dicsőségről”.  Ez az alapvető tényező, amivel indulnunk kell. A nagy tény, amit sohasem szabad szem elől tévesztenünk az, hogy mi ez életben csak vándorok vagyunk. Isten rajtunk függő szeme alatt megyünk végig e világon, Isten vezetésére figyelve, és örökkévaló reménységünk felé tartunk. Ez a mi vezérelvünk. Ha mindig így néznénk magunkra, hogyan tévedhetnénk el?! Akkor minden a megfelelő helyére kerülne életünkben! Ezt a nagy alapelvet látjuk a Zsidók 11.-ben. Azok a hitóriások, azok a hithősök csak egy céllal rendelkeztek. Úgy jártak ezen a földön, „mintha látták volna a láthatatlant”.  Azt mondták, hogy „idegenek és vándorok a földön”, és az „alapokkal bíró város felé tartottak, melynek építője és alkotója az Isten”. Ezért, amikor Isten kihívta Ábrahámot, ő igennel válaszolt. Amikor egy olyan emberhez fordult, mint Mózes, akinek ragyogó kilátásai voltak az egyiptomi uralkodóháznál, és azt parancsolta neki, hogy hagyjon ott mindent, és váljon egy szánalmas pásztorrá negyven esztendeig, Mózes engedelmeskedett, „mert a megjutalmazásra tekintett”. És így volt ez mindegyikőjükkel. Hát mi tette Ábrahámot késszé arra, hogy szeretett fiát, Izsákot feláldozza?   Mi képesítette a többi hithősöket, hogy készek legyenek olyan dolgok megtevésére, melyeket véghezvittek? Az, hogy „egy jobb ország után vágyódtak, tudniillik egy mennyei után!” 
És nekünk mindig ezzel a nagy alapelvvel kell kezdenünk. Ha helyes látásunk van magunk felől e világban, - ha úgy látjuk magunkat, mint zarándokokat, mint Isten gyermekeit, kik Atyánk felé tartunk -, úgy minden a maga helyére kerül, és tiszta szemléletünk lesz a dolgok felől. Azonnal helyes látásunk lesz saját képességeink és javaink felől. Elkezdünk úgy gondolkozni magunk felől, mint akik csak sáfárok vagyunk, s mint akiknek számot kell adnunk róluk. Nem fogjuk örökké bírni ezeket, legyen szó akár pénzről, értelemről, vagy épp önmagunkról, saját személyiségünkről (befolyásunkról), vagy bármilyen ajándékról, amivel most rendelkezünk. A világi ember az véli magáról, hogy mindezeknek feltétlen birtokosa. De a keresztyén ezzel a vallástétellel indul: „Én nem vagyok birtokosa ezeknek a dolgoknak; csak bérbe kaptam őket, és valójában nem hozzám tartoznak. Nem vihetem egészségemet magammal; nem vihetem talentumaimat sem magammal. Csak megbízott kezelője vagyok ezen javaknak.”  És egyből, a nagy kérdés, mely itt felmerül, a következő: „Hogyan használhatom ezeket Isten dicsőségére? Nekem Istennel lesz találkozásom, Vele kell szembesülnöm, Vele, aki örök Bírám és Atyám!   Ő az, akinek számot kell adnom mindezen dolgokkal való sáfárságomról, melyekkel Ő megáldott engem!” „Ezért – így szól a keresztyén önmagához – gondosan kell vigyáznom, hogyan használom ezeket a dolgokat, és rendkívül vigyáznom kell az irántuk való viszonyomra. Mindent meg kell tennem, amit Isten mond nekem, hogy tegyek, azért, hogy neki tetsszem!”
Elénk van tárva tehát a mód, amelyen kincseket gyűjthetünk a mennyben. Minden arra a kérdésre vezethető vissza: hogyan nézek magamra, és hogyan nézek e világban való életemre. Mondom-e magamnak minden egyes nap, melyet élek, hogy ez csak egy mérföldkő, mely mellett elhaladok, és sohasem térek vissza, sohasem megyek el újra mellette? Mozgó sátramat felverem egy napi járással közelebb otthonomhoz... Ez egy nagy igazság, amire folyton kell emlékeztetnem magamat – hogy mennyei Atyám gyermeke vagyok, kit Ő ide helyezett az Ő célja érdekében, és nem önmagamért! Nem az én választásom volt, hogy e földre jöjjek; nem én hoztam magam ide; egy isteni cél és szándék van mindebben. Ő adta nekem ezt a nagy kiváltságot, hogy e világban éljek, és ha Ő valamilyen ajándékkal felruházott engem, világosan kell lássam, hogy habár bizonyos értelemben mindezen dolgok az enyémek, mégis, végső soron, miként Pál kimutatja az 1Korinthus 3 végén, ezek Istenéi. És ezért, mivel úgy tekintem magamat, mint aki ilyen nagy kiváltság részese, hogy Isten gondnoka, megbízottja és sáfárja: nem kapaszkodom ezen dolgokba! Nem válnak életem és létezésem központjává! Nem értük élek, és gondolataim nem ezek körül forognak! Nem engedem, hogy életem elmerüljön bennük. Ellenkezőleg: lazán tartom őket. Áldott módon függetlenítettem magam tőlük. És miközben ezt teszem, szilárd alapon állok, és biztonságban kincset gyűjtök magamnak a mennyben.
„De micsoda önző szemlélet ez” – mondja tán valaki. Azt válaszolom, hogy ezt téve én csak az Úr Jézus Krisztus buzdításának engedelmeskedem. Ő arra tanít, hogy gyűjtsünk magunknak kincseket a mennyben, és a szentek mindig így cselekedtek.  Hittek a rájuk váró dicsőség valóságában. Biztosan remélték, hogy eljutnak oda, és egyetlen vágyuk az volt, hogy élvezzék ezt annak teljességében, tökéletesen. Ha szeretnénk az Ő nyomukba lépni, és ugyanazt a dicsőséget élvezni, úgy legjobban tesszük, ha hallgatunk az Úr buzdítására, „Ne gyűjtsetek magatoknak kincseket a földön... hanem gyűjtsetek magatoknak kincseket a mennyben.”

II.   Isten vagy a mammon
A Mt 6,19-24 versek elemzésében láttuk, hogy Urunk mindenekelőtt egy nagy alapelvet vagy parancsot ad: „Ne gyűjtsetek magatoknak kincseket a földön... hanem gyűjtsetek magatoknak kincseket a mennyben”. Más szóval, azt mondja, hogy úgy kell élnünk ebben a világban, és úgy kell használnunk mindent, amink csak van, - legyenek azok akár birtokaink, képességeink, talentumaink, vagy hajlamaink -, hogy velük kincseket gyűjtsünk magunknak a mennyben.
Aztán, miután Urunk ilyen felszólítást ad nekünk, továbbmegy és ellát érvekkel, indokokkal ennek cselekvésére. Újra szeretnélek emlékeztetni benneteket, hogy itt áldott Urunk csodálatos lehajló szeretetének és megértésének példáját látjuk. Neki nem volt kötelessége érveket adni nekünk. Az Ő dolga a parancsolás. De bármilyen hatalmas Ő, lehajol erőtlenségünkhöz, és segítségünkre jön: felszerel minket ezekkel az érvekkel, hogy parancsát teljesíthessük. Igen jelentős módon teszi ezt. Felsorolja az érveket, és erőteljesen felhívja rájuk figyelmünket. Nem csak egy érvet ad, hanem egy egész sort. Logikus következetességgel tárja fel ezeket, és természetesen, - kétség nem férhet hozzá -, nem csak azért teszi ezt, mert segíteni akar rajtunk, hanem főképp a szóban forgó tárgy rendkívüli fontossága miatt. Valóban, látni fogjuk, hogy ez egyike a legkomolyabb dolgoknak, amit csak valaha együtt megfontolhatunk.     
És ismét, ne feledjük, hogy ezek a szavak keresztyénekhez voltak intézve. Ezek az igék elsősorban nem a világban élő kivülálló hitetlenekhez szólnak. Ez olyan figyelmeztetés, amit Ő a keresztyéneknek ad. A világiasság, a világi gondolkozás tárgya kerül itt elénk, s a világ egész kérdésköre; nekünk nem olyan értelemben kell vélekednünk erről, mint ahogy a világban élő kintiek teszik. Ez a keresztyének sajátos veszélye! Itt Urunk velük foglalkozik, és senki mással. Érvelhetsz s felhozhatod, ha akarod, hogy ha mindezek érvényesek a keresztyénre, sokkal inkább érvényesek a nem-keresztyénre. És ez egy teljesen helyes következtetés. De nincs annál végzetesebb és tragikusabb, mint azt gondolni, hogy az ilyen szavak egyáltalán nem nekünk szólnak, mert mi keresztyének vagyunk. Valóban, ez talán a legnyomatékosabb felhívás, melyre szükségük van a keresztyéneknek e jelen pillanatban. A világ annyira ravasz, a világiasság annyira átható, hogy mindannyian vétkesen állunk e tekintetben, és gyakran anélkül, hogy észrevennénk! Hajlamosak vagyunk a világiasságot úgy címkézni, mint ami csak bizonyos dolgokat jelent, és mindig azokat a dolgokat, melyekben mi nem vagyunk vétkesek. És ezért úgy véljük, hogy ennek nincs köze hozzánk. De a világiasság mindent áthat, és nem szabad bizonyos dolgokra korlátozzuk csupán. Nem csak az a színházba, vagy a moziba járást jelenti, vagy néhány hasonló természetű dolog cselekvését. Nem! A világiasság az élethez való viszonyulás, állásfoglalás. Egy általános szemléletmód, és annyira szövevényes, hogy átjárja még a legszentebb dolgokat is, amint ez már korábban láttuk. 
Egy kis kitérőt tehetünk itt egy percre, és megvizsgálhatjuk e tárgyat ez államban levő nagy politikai érdekeltségek szempontjából, különösen, például az általános választások idején. Végső soron, mi a valódi érdek ilyenkor? Mi az valóban, amivel az emberek mindkét oldalon egyformán törődnek? Az érdekli őket, hogy „kincseket gyűjtsenek a földön”, legyenek bár olyanok, akiknek már van kincsük, vagy olyanok, akik szeretnének hozzá jutni. Mindannyiukat a földi kincs érdekli. És igen tanulságos meghallgatni, mit mondanak az emberek, és észrevenni, hogyan árulják el magukat, s a világiasságot, melyben vétkesek, s a módot, ahogyan kincseket gyűjtenek maguknak a földön. S hogy nagyon gyakorlatias legyek (mert hát, ugye, ha az evangélium hirdetése nem gyakorlatias, akkor nem igazi prédikálás az!): van egy egyszerű teszt, melyet alkalmazhatunk magunkra, hogy meglássuk, vajon e dolgok ránk is érvényesek-e, vagy sem. Amikor, egy általános választás idején választást kell tennünk a jelöltek közt, azon vesszük-e észre magunkat, hogy az egyik politikai szempontot teljesen helyesnek, s a másikat teljesen rossznak hisszük?   Ha így áll a helyzet, akkor úgy hiszem, mi is, így vagy úgy, kincseket gyűjtünk a földön. Ha azt mondjuk, hogy az igazság teljesen az egyik oldalon van, vagy a másikon, akkor, ha megvizsgáljuk indítékainkat, felfedezzük, hogy ez azért van, mert valamit védünk, vagy valami miatt aggódunk. – Egy másik jó módja a magunk tesztelésének az, ha megkérdezzük teljesen őszintén és becsületesen magunkat: miért tartjuk fenn nézeteinket s állunk ki saját meglátásaink mellett? Mi a valódi érdekünk? Mi a mi indítékunk? Ez a kérdés a legtisztább fényben láttatja meg a valóságot, ha igazán becsületesek vagyunk. Úgy hiszem, a legtöbb ember tapasztalni fogja, ha becsületesen szembesül e kérdéssel, hogy igenis, vannak bizonyos kincsek a földön, melyek őt érdeklik, melyekhez a szíve szorosan kötődik. 
A következő próbateszt: Milyen mértékben befolyásolja érzelmeinket e dolog? Mennyi keserűséget okoz, mennyi erőszakot, haragot, megvetést, szenvedélyt támaszt? Alkalmazzuk ezt a tesztet, és újra látni fogjuk, hogy érzelmi felhevüléseink többnyire mindig változatlanul a földi kincsek gyűjtése miatt támadnak.   A végső teszt pedig ez: Bizonyos közönnyel és tárgyilagossággal tekintünk-e ezekre a dolgokra, vagy sem? Milyen a mi állásfoglalásunk velük szemben? Ösztönszerűleg úgy vélekedünk-e magunk felől, mint akik csak vándorok vagyunk e világon, s mint ilyeneknek, természetesen bizonyos értelemben kell törődnünk e dolgokkal, míg itt vagyunk? De milyen a mi alapvető hozzáállásunk?  Uralkodnak-e felettünk? Vagy mi felettük állunk, és tárgyilagosan szemléljük őket, mint olyan dolgokat, melyek tiszavirág életűek, melyek nem tartoznak életünk, létezésünk lényegéhez, melyekben csak egy ideig vagyunk érdekeltek, csak addig, míg átmegyünk ezen az életen? Fel kell tennünk magunknak e kérdéseket, hogy teljesen bizonyosan lássuk, hogy vajon Urunk ezen parancsa hozzánk szól-e? Ezek azok a módok, melyekben kiismerhetjük magunkat, vajon vétkesek vagyunk-e a földön való kincsgyűjtésben, s hogy nem gyűjtünk kincseket a mennyben. 
Ha továbbmegyünk, hogy megfigyeljük Urunknak e földön való kincsgyűjtéssel szemben felhozott érveit, úgy találjuk, hogy az elsőt igen helyesen nevezhetnénk a józan ész érvének, vagy általános megfigyelésnek. „Ne gyűjtsetek magatoknak kincseket a földön.” Miért? A következő okból: „ahol a rozsda és a moly megemészti, és a tolvajok kiássák és ellopják.” De miért gyűjtsünk kincseket a mennyben? Az ok a következő: „ahol sem a rozsda, sem a moly meg nem emészti, s a tolvajok ki nem ássák, sem el nem lopják”. Urunk az mondja, hogy a világi kincsek nem tartósak; ideiglenesek, múlandók, kérészéletűek.  „Csak változást és romlást lát a szem.” „Ahol a rozsda és a moly megemészti...”
Mennyire igaz ez! Mindezen dolgokban ott van egy romlást okozó tényező, akár tetszik nekünk, akár nem. Urunk a moly és a rozsda képével szemlélteti ezt, melyek befészkelik magukat e dolgokba és elpusztítják őket. Lelki értelemben így értjük ezt: Ezek a dolgok sohasem elégíthetnek ki minket teljesen. Mindig van valami hiba bennük, mindig hiányzik belőlük valami. Egy ember sincs a földön, aki teljesen elégedett lenne, s habár bizonyos értelemben egyesek úgy tűnhetnek, hogy mindenük meg van, amit csak kívánnak, mégis, valami után még mindig vágyódnak. A boldogságot nem lehet megvásárolni. 
Van azonban egy másik mód is, ahogyan lelki értelemben nézhetünk a moly és a rozsda hatására. Nem csak a romlás tényezője van meg ezekben; úgyszintén igaz az is, hogy folyton kifárasztnak minket. Élvezzük őket egy ideig, de aztán így vagy úgy elkezdenek unalmassá válni, és többé már nem érdekelnek.  Ezért van az, hogy mindig új dolgokról beszélünk, és azokat keressük. A divatok változnak; és habár nagyon lelkesedünk bizonyos dolgok után egy ideig, kevés idő múlva már nem dobnak fel úgy, mint előbb tették.  Hát nem igaz, hogy ahogy korban előrehaladunk, ezek a dolgok megszűnnek kielégíteni? Az idősek általában nem szeretik azokat a dolgokat, amiket a fiatalok szeretnek; s a fiatalok sem, amiket az idősek. Ahogy idősödünk, mintha másabbakká válnának, ott van bennük a moly és a rozsda! - Mehetünk éppen még tovább, és mondhatjuk még erőteljesebben, hogy ott van bennük egyféle tisztátalanság; a moly és a rozsda ott vannak, és semmiféle vegyszerrel nem tudod ezeket a folyamatokat megállítani. Péter egy csodálatos dolgot mond ezzel kapcsolatban: „A melyek által igen nagy és becses ígéretekkel ajándékozott meg bennünket; hogy azok által isteni természet részeseivé legyetek, kikerülvén a romlottságot, a mely a kívánságban van e világon.” 1Pt 1,4. Ez a romlottság minden földi dologban fellelhető; mind tisztátalanok! 
Az utolsó tény, tehát, e dolgokkal kapcsolatosan az, hogy elkerülhetetlenül elvesznek. A legszebb virágod is elkezd meghalni, mihelyt leszakítottad. Nemsokára el kell dobnod. És ez érvényes mindenre, ez életben, ezen a világon. Nem számít, mi az: minden múlandó és hervadó. Minden, ami csak létezik e földön, a bűn következtében alá van vetve e folyamatnak „a rozsda és a moly megemészti”.  A legtökéletesebb testalkat is egyszer engedni fog, leromlik és meghal. A legszebb ábrázat is egyszer bizonyos értelemben éktelenné válik, amikor a romlás folyamata elhatalmasodik; a legfényesebb képességek is elhalványulnak egyszer. Bármilyen zseni is vagy most, egyszer önkívületi állapotban félre fogsz beszélni, betegséged következtében. Bármilyen csodálatos, szép, és gyönyörűséges dolgok legyenek is, egyszer mind elvesznek.  A világon az összes romlások közül a filozófus romlása a legszánalmasabb, aki a jóság, szépség és igazság imádásában hisz; mert nem létezik e földön tökéletes jóság, elegyítetlen szépség; a legnagyobb igazságokban is ott van a tévedés, a bűn s a hazugság salakja. „Megemészti a rozsda és a moly.”
„Igen”, mondja Urunk, „és a tolvajok kiássák és ellopják”. Nem kell sokat időznünk ezeknél a soroknál, annyira világosak, és mégis, mennyire restek vagyunk felismerni realitásukat. Sok tolvaj van ebben az életben, és folyton fenyegetnek minket. Azt gondoljuk, hogy biztonságban vagyunk otthonunkban; de tapasztalhatjuk, hogy a tolvajok betörnek és kifosztják házunkat. Egyéb fosztogatók is folyton fenyegetnek bennünket: betegség, munkahely elvesztése, valamilyen gazdasági krízis, ipari összeomlás, háborúk, és végül maga a halál. Nem számít, mihez ragaszkodunk ebben a világban, e tolvajok valamelyike mindig fenyeget bennünket, és végül elragadja kincsünket. Nem csak a pénzről beszélek. E kincs lehet valamely személy, akiért valójában élsz, teljes boldogságod abban az egy személyben látod. De vigyázzatok, barátaim!  Vannak tolvajok és rablók, akik biztosan el fognak jönni, és végül megfosztanak titeket e kincseitektől. Elviszik vagyonunkat a legnagyobbtól a legkisebbikig; mind ki vannak téve e rablók támadásainak. „E rablók betörnek és lopnak”, s mi képtelenek vagyunk megakadályozni őket. Így hát Urunk a józan észre apellál, és emlékeztet bennünket, hogy ezek a világi kincsek nem tartósak. „Változás és romlás dúl mindenen.” 
De tekintsetek az igének másik, pozitív oldalára is. „Gyűjtsetek magatoknak kincseket a mennyben, ahol sem a rozsda, sem a moly meg nem emészti, s ahol a tolvajok ki nem ássák, sem el nem lopják”. Ez rendkívül csodálatos és dicsőséggel teljes. Péter apostol ezt egy mondatban összefoglalja, amikor beszél „egy romolhatatlan, szeplőtelen és hervadhatatlan örökségről, ami a mennyekben van fenntartva számotokra” (1Pét 1,4). „A láthatatlan dolgok örökkévalók”, mondja Pál; a látható dolgok mind múlandók (2Kor 4,18). Ezek a mennyei kincsek romolhatatlanok, és a tolvajok nem férhetnek hozzá, és nem lophatják el. Miért? Azért, mert Isten maga őrzi azokat számunkra. Nincs olyan ellenség, amely képes lenne azt elrabolni tőlünk, vagy valaha közelébe tudna férkőzni. Lehetetlen, mert maga Isten azoknak őrizője. A lelki gyönyörök sérthetetlenek, olyan helyen találhatók, mely bevehetetlen. „Meg vagyok győződve, hogy sem halál, sem élet, sem angyalok, sem fejedelemségek, sem hatalmasságok, sem jelenvalók, sem következendők, sem semmi más teremtmény nem szakaszthat el minket az Isten szerelmétől, mely a mi Urunkban, Krisztus Jézusban van!” (Róm 8,38-39).  - Továbbá, semmi tisztátalanság nincs bennük. Oda nem megy be semmi tisztátalan.  Ott nincs bűn, és semmi romlási tényező. Az örök életnek és örök világosságnak országa ez. Ő „hozzáférhetetlen világosságban lakozik”, ahogy Pál kifejezi (1Tim 6,16). A menny az élet, a világosság, és tisztaság birodalma, és semmi, ami a halálhoz tartozik, semmi szennyezett vagy fertőzött oda nem nyerhet bebocsátást. Az tökéletes! És lélek meg a szellem kincsei mind ahhoz a birodalomhoz tartoznak. Gyűjtsetek magatoknak kincseket ott, mondja Urunk, mert ott sem a rozsda, sem a moly meg nem emészti, és a tolvajok ki nem ássák, sem el nem lopják. 
Ez a józan észre apelláló kijelentés. Tudjuk-e, hogy ezek a dolgok igazak? Nemde saját bőrünkön érezzük, hogy szükségszerűen igazak? Nem látjuk-e mindenben igazolva, amint itt élünk e világon? Vegyétek kezetekbe a reggeli újságot, és nézzétek meg a halálhíreket; olvassátok el, mindazt, ami történik. Mi jól tudjuk ezen dolgok valóságát! Mért nem gyakoroljuk hát őket, és nem élünk ezeknek megfelelően? Mért gyűjtünk magunknak kincseket a földön, amikor tudjuk, hogy mi történik velük? És mért nem gyűjtünk kincseket a mennyben, ahol jól tudjuk, hogy tisztaság, öröm, szentség és örökkétartó boldogság van?
De ez csak az első érv, a józan ész érve. Azonban Urunk nem áll meg ennél. Második érve a rettenetes lelki veszélyen alapszik, ami abból következik, ha a földön, és nem a mennyben gyűjtünk kincseket. Ez egy összefüggő szakasz, de Urunk bizonyos alárendelt részekre bontja. Az első dolog, ami ellen lelki értelemben figyelmeztet bennünket, e földi dolgok óriási foglyul ejtő ereje, hatalma, mit reánk gyakorol. Figyeljétek meg a kifejezéseket, amiket használ. Azt mondja: „Ahol a ti kincsetek, ott lesz a ti szívetek is”. A szív! Aztán a 24. versben az elméről beszél. „Senki sem szolgálhat két úrnak” – és meg kell figyelnünk ez a szót „szolgál”. Ezek sokatmondó kifejezések, melyeket azért választott, hogy rádöbbentsen bennünket, milyen rettenetes uralmat vesznek ezek a dolgok egyre inkább felettünk! Hát nem vagyunk-e mindannyian tudatában, mihelyt elkezdünk gondolkozni – a személyek zsarnoksága, a világ zsarnoksága felől? Mindannyian benne vagyunk ebben; mindannyian érezzük a világiasság ezen rettenetes erejét, mely valósággal megragad, és zsarnokoskodik rajtunk, ha nem vigyázunk!
De nemcsak hatalmas; igen ravasz is! Legtöbb ember életét valójában ezek a dolgok uralják. Láttátok-e már a változást, a csalfa rászedést, ami végbemegy az emberek életében, amint kezdenek sikerrel járni és felemelkedni e világban? Ez nem történik meg azokkal akik valóban lelki emberek; de ha nem azok, velük is éppúgy történik! Miért van az, hogy a idealizmus általában a fiatalkorhoz tartozik és nem a középkorúakhoz és az idősekhez? Miért válnak az emberek egyre cinikusabbakká s fásultabbakká, amint öregszenek? Azért, mert mi mindannyian „a földi kincsek” áldozataivá válunk, s ha megfigyeled, láthatod ez az emberek életében! Olvasd az életrajzokat! Sok fiatal ember fényes vízióval indult el; de egy igen ravasz, körmönfont módon – nem úgy, hogy valamilyen botrányos bűnbe esett! – befolyásolva lett, talán amikor tanulmányait végezte, egy olyan szemlélet által, mely lényegében világi volt! Lehet nagyszerűen intellektuális, de elvesztett valamit, ami létfontosságú volt lelkében és szellemében. Továbbra is igen kedves ember marad, sőt, igazságos és bölcs; de már nem az az ember, aki volt, amikor elindult. Valami elveszett. Igen; ez mindannyiunk előtt ismert jelenség. „A börtön árnyai kezdik körülzárni a serdülő fiút”. Nemde mindannyiunknak van valami ismeretünk efelől? Itt van; itt van egy börtön, és erősen ránk nehezedik, s körülzár minket, ha nem vigyázunk! Ez a szorítás, ez az erő uralmat vesz rajtunk, és mi szolgáivá válunk. 
Azonban Urunk nem áll meg ez általános érvelésnél. Annyira vágyik feltárni előttünk e rettenetes veszélyt, hogy kidolgozza azt részleteiben is. Elmondja, hogy ez a rettenetes dolog, mely megragad s foglyul ejt minket, egész személyiségünket érinti; nem csak egy részt bennünk, hanem az egész embert. És az első dolog, amit említ: „a szív”. Miután lefektette a parancsot, azt mondja: „Mert ahol van a ti kincsetek, ott van a ti szívetek is”. Ezek a dolgok megragadják és uralják érzelmeinket, indulatainkat és egész érzésvilágunkat. Természetünknek ezen részét teljesen lebilincselik, s mi szeretjük őket. Mélyen érintenek bennünket. 
A következő dolog velük kapcsolatosan még körmönfontabb. Nem csak a szívet bilincselik le, hanem az értelmet is. Urunk ezt a következőképpen fejezi ki: „A test lámpása a szem; ha azért a te szemed tiszta, a te egész tested világos lesz. De ha a te szemed gonosz, úgy egész tested sötét lesz. És ha a benned levő világosság sötétség, mekkora nagy akkor a sötétség!” (22.23.v) A szemről adott ezen képpel Urunk szemléletesen illusztrálja a módot, ahogyan mi nézzük a dolgokat. És Urunk szerint csak két módja van annak, ahogyan nézhetünk bármire is e világon. Az egyik, amit Ő „tiszta szemnek” nevez, ez a lelki ember szeme, ki a dolgokat úgy látja valójában, ahogy vannak, igazán és minden kettősség nélkül. Szeme tiszta, és a dolgokat tisztán látja. De ott van a másik szem, melyet Ő „gonosznak” nevez, ami egyféle kettős látást eredményez, vagy ha úgy tetszik, olyan szem, melynek lencséi nem tiszták. Ezeket a lencséket homályosság és borulat fedi, és a dolgokat zavarosan látjuk. Ilyen a gonosz szem. Bizonyos előítéletektől, különféle vágyaktól és szenvedélyektől elhomályosult. Nem ad tiszta látást; minden ködös, elmosódott; és idegen színekben tünteti fel a dolgokat. Ez az értelme ennek az állításnak, ami igen sokszor zavarba hozta az olvasókat, mert nem a kontextus szerint értelmezték. Urunk ebben a képben még mindig a kincsgyűjtést tárgyalja. Miután kimutatta, hogy ahol a kincs, ott a szív is, azt mondja, hogy nem csak a szívről van szó, hanem az elméről is. Ezek azok a dolgok, melyek uralják az embert.  
Gyertek, merítsük ki ezt az igazságot. Hát döbbenetes észrevenni, hogy gondolataink mennyire ezeken a földi kincseken alapszanak?! A gondolatvilágunk minden területe szinte teljesen előítélettől van uralva, s nem a tiszta gondolat vezet. Milyen kevés értelmes gondolkozás van például ebben az országban az általános választások idején. A főszereplők közül egyik sem gondolkozik komolyan. Csak egyszerűen feltárják elfogult előítéleteiket. Milyen kevés a részrehajlás nélküli mérlegelés mindkét oldalon! Annyira nyilvánvaló ez a politika területén! De sajnos, nem csak a politikában van ez így. A látásnak a földi kincsek miatti ezen elhomályosulása úgyszintén érint bennünket morálisan is! Mennyire ügyesek vagyunk annak kimagyarázásában, hogy egy bizonyos dolog, amit teszünk, igazában nem becstelen. Természetesen, ha valaki megkárosít egy özvegyet, vagy ékszert lop, az rabló; de ha én csak a jövedelmi adómat rendezem...! Ez bizonyára nem rablás, mondjuk, és meggyőzzük magunkat, hogy minden rendben van. De végső soron csak egy dolog van, amiért tesszük ezeket a dolgokat, és ez nem más, mint a földi kincsek iránti szeretetünk. Ezek uralják úgy az elmét, mint a szívet. Nézeteink és egész etikai szemléletmódunk ezen dolgok által vannak uralva.
De ami még ennél is rosszabb: vallásos szemléletünket is ezek a dolgok uralják. „Démás elhagyott engem” – írja Pál. Miért? „E jelenvaló világhoz ragaszkodott”. Milyen gyakran látható ez a szolgálat mezején. Ezek a dolgok határozzák meg állásfoglalásunkat, még ha nem is vesszük észre. Urunk ezt mondja egy másik helyen: „De vigyázzatok magatokra, hogy valamikor meg ne nehezedjék a ti szívetek dobzódás, részegség és ez élet gondjai miatt, és váratlanul reátok ne jöjjön az a nap: Mert mintegy tőr, úgy lep meg mindeneket, a kik az egész föld színén lakoznak. Vigyázzatok azért minden időben, kérvén, hogy méltókká tétessetek arra, hogy elkerüljétek mindezeket, a mik bekövetkeznek, és megállhassatok az embernek Fia előtt!” (Lk 21,34-36). Nem csak a gonosz cselekedet homályosítja meg az elmét, és tesz képtelenekké bennünket a tiszta gondolkozásra. E világ gondjai, az életben való megalapozódás, életünk-családunk élvezete, bármely ilyen dolog, világi állásunk vagy jólétünk – ezek éppoly veszélyesek, mint a dobzódás és részegség. Kétség nem férhet hozzá, hogy sok úgynevezett bölcsesség, mit az emberek ennek neveznek ebben a világban, végső mérlegelés szerint nem egyéb, mint földi kincsekkel való törődés.
De végül, ezen dolgok nem csak a szívet és az elmét ragadják meg, hanem úgyszintén érintik az akaratot is. Azt mondja Urunk „Senki sem szolgálhat két úrnak”. És amely pillanatban a „szolgálni” szót kimondjuk, máris az akarat, a cselekvés területén vagyunk. Figyeljétek meg, mennyire logikus ez. Cselekvésünk annak eredménye, amit gondolunk. Tehát ami életünket és akaratunk hozzáállását meghatározza, az, hogy mit gondolunk; Gondolkozásunkat pedig az határozza meg, ahol a mi kincsünk rejlik – vagyis a szívünk.  Úgyhogy összegezhetjük a következőképpen. Ezek a földi kincsek annyira erőteljesek, hogy az egész személyiséget megragadják s foglyul ejtik. Megragadják az ember szívét, elméjét és akaratát. Az élet bármelyik területére nézzünk is, bármire gondoljunk, úgy találjuk, hogy ezek a dolgok ott vannak. Mindegyikünket érintenek; rettenetes veszélyt képeznek!
De a utolsó lépés mindegyik között a legfontosabb és legkomolyabb. Emlékeznünk kell, hogy a mód, ahogyan nézünk ezekre a dolgokra, végső soron meghatározza Istennel való kapcsolatunkat. „Senki sem szolgálhat két úrnak. Mert vagy az egyiket gyűlöli és a másikat szereti; vagy az egyikhez ragaszkodik és a másikat megveti. Nem szolgálhattok Istennek és a Mammonnak.” Ez valóban igen komoly dolog, s ezért tárgyalja olyan gyakran a Szentírás. Ez állítás igazsága nyilvánvaló. Mindkét fél egész lényünket követeli. A világi dolgok, amint láttuk, teljes igénnyel lépnek fel. Mennyire lebilincselik az egész személyiséget, és minden ponton érintenek bennünket! Egész hódolatunkat kérik; azt akarják, hogy teljesen értük éljünk. Igen, de Isten is ezt kéri. „Szeresd a te Uradat, Istenedet, teljes szívedből, teljes lelkedből és teljes elmédből, és teljes erődből.” Nem anyagi értelemben feltétlenül, de ilyen vagy olyan értelemben Ő azt mondja mindannyiunknak: „Menj, add el minden vagyonodat, - mindazt, amid van - , és jöjj, kövess engem!” „Aki inkább szereti apját, vagy anyját, mint engemet, nem méltó énhozzám”.  Egy totalitárius igény ez.  Figyeljétek meg ismét a 24.versben: „Vagy az egyiket gyűlöli és a másikat szereti, vagy az egyikhez ragaszkodik és a másikat megveti”. Vagy – vagy! a megalkuvás teljesen lehetetlen ezen a ponton! „Nem szolgálhattok Istennek és a mammonnak.”
Olyan árnyaltan ravasz kísértés ez, hogy sokan közülünk teljesen szem elől tévesztik magnapság. Egyesek közülünk heves ellenfelekként tűnnek fel aziránt, amit „ateista materializmusnak” nevezünk. De hogy túl jó véleménnyel ne legyünk magunk felől, amiért ezzel szembeszegülünk, vegyük tudomásul, hogy a Biblia arról tesz bizonyságot, hogy minden materializmus alapjában véve ateista. Nem szolgálhatunk Istennek és a mammonnak; ez lehetetlen. Tehát, ha egyféle materialista szemlélet valóban erőt vesz rajtunk, úgy istentelenek vagyunk, akármit mondjunk is! Sok ateista van, akik a vallás nyelvét beszélik. De Urunk azt mondja itt, hogy még az ateista materializmusnál is rosszabb az az anyagelvűség, mely magát kegyesnek véli – „ha a benned levő világosság sötétség, mekkora akkor a sötétség!”  Amely ember azt gondolja, hogy ő istenfélő, mert Istenről beszél, és azt mondja, hisz Istenben, és rendszeresen jár egy istentiszteleti helyre, de valójában bizonyos földi dolgokért él – milyen nagy az ilyen ember sötétsége! Egy tökéletes illusztrációját látjuk ennek az Ószövetségben. Tanulmányozzátok át gondosan 2Kir 17,24-41-et. Itt látjuk mindazt, amiről beszéltünk. Az asszíriaiak meghódítottak bizonyos területet. Aztán vették saját népüket, és oda telepítették őket, a meghódított izráeli földre. Ezek az asszírok természetesen nem tisztelték Istent. Aztán bizonyos oroszlánok jöttek és tönkretették tulajdonaikat. „Ez azért történt, - mondták - , mert nem imádjuk ennek a sajátos földnek Istenét. Alapos papi oktatást kell vennünk efelől”. Így hát kerestek egy papot, aki általában kioktatta őket Izráel vallására. S aztán úgy gondolták, minden rendben van. De figyeljétek, mint mond az Írás róluk: „így tisztelték az Urat, és szolgáltak az ő bálványisteneiket is”.
Micsoda rettenetes dolog! Engem igen megriaszt. Nem az a döntő, mit mondunk. Az utolsó napon sokan fogják mondani: „Uram, Uram, nem a te nevedben tettük ezt, meg azt, meg amazt?” De Ő azt fogja mondani nekik: „Sohasem ismertelek titeket”. „Nem minden, aki ezt mondja nekem: Uram, Uram! megy be a mennyek országába; hanem csak aki cselekszi az én mennyei Atyám akaratát.”  Te kinek szolgálsz? Ez a kérdés. Vagy Istennek, vagy a mammonnak. Végül is semmi sincs, ami annyira sértené Istent, mint az Ő nevét magunkra venni, és mégis, nyilvánvalóan kimutatni, hogy mi bizonyos formában vagy módon a mammonnak szolgálunk. Ez a legrettenetesebb dolog mindenek felett! Ez a legnagyobb sértés Isten iránt. És milyen könnyen, anélkül, hogy észrevennénk, mi mindnyájan vétkesek lehetünk ebben! 
Emlékszem, hallottam egyszer egy prédikátort egy történetet elmondani, amelyről biztosan állította, hogy egyszerűen, szószerint megtörtént. Tökéletesen illusztrálja ezt a dolgot, mellyel foglalkoztunk. Egy gazda története ez, aki az egyik napon boldogan és szívében nagy örömmel ment hírül adni feleségének és családjának, hogy legjobb tehenük két borjút ellett, egy pirosat és egy fehéret. És azt mondta, „Tudjátok, hirtelen olyan érzésem és indításom támadt, hogy egyiket e borjúk közül az Úrnak kell szentelnünk.  Felneveljük mindkettőt együtt, és amikor az idő elérkezik, eladjuk az egyiket, s az árát megtartjuk, és eladjuk a másikat is, és annak árát az Úr munkájára adjuk.” Felesége megkérdezte tőle, melyiket akarja az Úrnak szentelni. „Nem kell most ezen töprengnünk, - mondta - , mindkettővel egyformán bánunk, és amikor az idő majd eljön, úgy teszünk, amint mondtam.”  És elment. Néhány hónap múlva a férfi bemegy a konyhába nagyon lehangoltan és szomorúan. Amikor felesége megkérdezte, mi a bánata, azt válaszolta: „Szomorú hírem van számodra. Az Úr borjúja elpusztult.” „De – mondja felesége – nem döntötted el, hogy melyik lesz az Úré.” „Ó, igen, - mondta – mindig úgy számítottam, hogy a fehér lesz az, és a fehér pusztult el. Tehát az Úr borjúja odalett.”  Nevethetünk a történeten, de Isten őrizzen, hogy nevetnünk kelljen önmagunkon. Mindig az Úr borjúja az, mely elpusztul. Amikor pénz szűkében vagyunk, az első dolog, ahol takarékoskodunk, az Úr munkájára való adakozás. Mindig ez az első dolog, amin kezdjük. Talán nem kell mondjuk, hogy „mindig”, mert ez nem lenne igaz; de oly sok esetben sokaknál ez az első dolog, amiben szorítást eszközlünk, s azon dolgokhoz, melyeket szeretünk, csak legutoljára nyulunk. „Nem szolgálhattok Istennek és a mammonnak”. Ezek a dolgok egyre jobban közénk és Isten közé állnak, és a hozzájuk való viszonyulásunk végül is meghatározza Istennel való kapcsolatunkat.   Az a puszta tény, hogy hiszünk Istenben, és Úrnak hívjuk Őt, s hogy hasonlóképpen bánunk Krisztussal is, még nem bizonyíték önmagában véve, hogy mi Neki szolgálunk, hogy elismerjük az Ő abszolút igényét fölöttünk, és önmagunkat örömmel és készséggel odaszántuk Neki. „Vizsgálja meg mindenki önmagát!”