Krisztus diadalmas bevonulása Jeruzsálembe 

Charles Haddon Spurgeon 
(1834-1892)
405. prédikációja

elhangzott: 1861. augusztus 18-án, vasárnap délelőtt, Londonban, a Tabernákulumban

Nyersfordítás: Borzási Sándor, 2013
Forrás: The Triumphal Entry Into Jerusalem (The Metropolitan Tabernacle Pulpit, vol. 7. [Spurgeon prédikációi, 7. kötet])

Internetes angol szöveg:
 www.spurgeongems.org
Meghallgatható:
http://www.baptista.ro/szatmarnemeti/igemagyarazat1.html

Alapige: Mt 21,5
.

 „Mondjátok meg Sion leányának: Ímhol jő néked a te királyod, alázatosan és szamáron ülve, és teherhordozó szamárnak vemhén.” 

1¶Elolvastuk a fejezetet, melyből ez igét vettük. Hadd frissítsem fel az eseményt számotokra. A zsidó népben ott élt egy várakozás, erős reménység, hogy a Messiás eljövetele közel van. Földi uralkodóként várták őt, ki hadakozni fog a rómaiakkal, és visszaállítja a zsidóknak elvesztett nemzeti dicsőségüket. Sokan voltak, akik bár nem hittek Krisztusban lelki módon, mégis, remélték, hogy talán egy nagy világi szabadítójuk lesz. És olvasunk egy-két alkalomról, amikor szerették volna őt királlyá tenni, de ő elrejtőzött előlük. Sóvárogva vágyták, hogy valaki, - bárki legyen is az - , felemelje a lázadás zászlaját, és a népet vezesse elnyomóik ellen. Látva a hatalmas tetteket, miket Krisztus cselekedett, a vágy szülte a gondolatot, és elképzelték, hogy talán Ő visszaállíthatná Izráelnek a királyságot és felszabadíthatná őket.  ▪ Az Üdvözítő végül belátta, hogy ez egy nagy krízishez vezet. Számára két lehetőség létezik: vagy halált von magára, ha csalódást okoz a nép várakozásának, vagy enged a nép óhajának, hogy királyuk legyen. Tudjátok, melyiket választotta. Ő mások megmentésére jött, és nem azért, hogy magát királlyá tegye, az ő elképzelésük szerint. ▪ Az Úr éppen a legnevezetesebb csodáját vitte végbe: feltámasztotta Lázárt a halálból, miután az már négy napja a sírban volt. Ez a csoda annyira új volt, és annyira meghökkentette a népet, hogy a városban mindenütt erről beszéltek. Emberek sokasága ment Jeruzsálemből Bethániába, hisz csak két mérföldnyi távolságra feküdt, hogy lássák Lázárt. A csoda tagadhatatlan volt, a sokaság tanúsította, és általánosan elismerték, mint a kor legnagyobb csodatételét. És azt a következtetést vonták le belőle, hogy Krisztus kell legyen a Messiás! ▪ A nép elhatározta, hogy most királlyá teszik őt, és hogy most vezesse őket a római seregek ellen! Ő nem gondolt ilyesmire, mégis, kihasználta lelkesedésüket, hogy általa lehetőség nyíljék annak beteljesedésére, amit a próféták megírtak felőle. Ne gondoljátok, hogy mindazok, kik pálmaágakat lengettek és hozsannát kiáltottak az úton, Krisztust lelki fejedelemként üdvözölték. Nem! Ők úgy vélték, hogy világi szabadítójuk lesz, és amikor később rájöttek, hogy tévedtek, meggyűlölték őt épp olyan fokon, mint amennyire előbb megszerették, és a „Feszítsd meg! Feszítsd meg!” kiáltásuk éppoly hangos és erős volt, mint emez, „Hozsánna! Áldott, aki jön az Úr nevében!” ▪ Urunk felhasználta téves buzgalmukat különféle bölcs céljaira és szándékaira. Szükséges volt, hogy a prófécia beteljesüljön – „Örülj nagyon, Sionnak leánya, örvendezz, Jeruzsálem leánya! Ímé, jön néked a te királyod; igaz és szabadító ő; alázatos szegény és szamárháton ülő, azaz nőstény szamárnak vemhén”.  -- Aztán szükséges volt, hogy nyilvánosan kikiáltsák, hogy Ő a Dávid Fia, s hogy neki jogalapja van a Dávid trónjára – s ezt megtette ez alkalommal. -- Az is szükséges volt, hogy ellenségeit minden mentség nélkül hagyja. Azért, hogy ne mondhassák, „Ha te vagy a Messiás, mondd meg nékünk nyíltan”, Ő ezzel most megmondta nekik nyíltan. Ezen végigvonulása Jeruzsálem utcáin a legfényesebb elismerése és kihirdetése volt királyi jogcímének.  ▪ De mindezek felett, én úgy gondolom, - és erre szeretnék rámutatni ma délelőtti prédikációmban – Krisztus felhasználta a nép fanatizmusát, alkalmat véve ezzel arra, hogy egy élő prédikációt tartson nekünk, megtestesítve nagy igazságokat, melyeket lelki mivoltuk miatt igen könnyen elfelejtenénk. Elénk tárta ezeket a külső formában és jelképben, amint királyként vonult végig, követőinek kíséretében. Ez lesz tehát prédikációnk tárgya. Lássuk, mit tanulhatunk belőle. 
I.
2¶Az első dolog, amit tanulhatunk ez: Ez ünnepélyes bevonulás által Jézus Krisztus királyi igényét jelentette ki. Ez a jogigénye nagymértékben mindeddig háttérben volt tartva. De mielőtt az Atyához ment, amikor ellenségeinek dühe elérte a legmagasabb fokot, s amikor az ő mélységes megaláztatásának órája épp elérkezett, nyílt igénnyel lép fel minden ember szeme előtt, hogy Őt királynak nevezzék és ismerjék el. Először előszólítja hírnökeit. Két tanítvány lép elő. Elküldi őket ezzel a megbízással: „Menjetek ebbe a faluba, a mely előttetek van, és legott találtok egy megkötött szamarat és vele együtt az ő vemhét; oldjátok el és hozzátok ide nékem.” Összegyűjti udvaroncait. Tizenkét tanítványa, kik folyton vele voltak, köréje gyűlnek. Felhág a szamárra, melyen a hajdani zsidó törvényadók és a nép fejedelmei vonultak. Elindul a menet, s így vonul végig az úton, be Jeruzsálembe, és a sokaság éljenzi. Egyesek megjegyezték, hogy nem kevesebb, mint háromezren lehettek ott, egyesek előtte, mások utána haladtak, mások meg az út két oldalán állva bámulták a jelenséget. Vonul királyi fővárosába. Jeruzsálem utcái, a királyi város, nyitva áll előtte, és Ő, akárcsak egy király a palotája felé tart. Ő lelki király volt, és ezért nem a világi palotába ment, hanem a lelki palotába. A templomba vonul, és aztán, mikor azt birtokba vette, elkezd tanítani benne, úgy, mint ahogy nem tette még ezelőtt. Volt már néhányszor Salamon csarnokában, de többször volt a hegyoldalon, mint a templomban. Ám most, mint egy király, birtokba veszi templomát, és ott, prófétai trónján ülve, tanítja a népet királyi törvényszékén. Ti, földnek fejedelmei, nyissátok ki fületeket, van valaki, aki azzal az igénnyel lép fel, hogy elszámoljon veletek. Jézus ez, a Dávid Fia, a Zsidók Királya. Készítsetek helyet neki, ti császárok, biztosítsatok helyet a számára! Helyet Annak, aki jászolban született! Helyet Annak, kinek tanítványai ágrólszakadt halászok voltak! Helyet Annak, ki varratlan egyszövésű paraszt-köntöst viselt! Ő e földön a töviskoronán kívül nem visel ékesebb koronát, de mégis királyibb a dicsősége, mint a tietek! Derekán nincs aranyöv, mégis nagyobb fejedelem, mint ti! Lábain nincsenek gyöngyökkel díszített ezüstsaruk, mégis fenségesebb, mint ti vagytok! Készítsetek helyet neki! Hozsánna! Hozsánna! Kiáltsuk őt újra Királlyá! Ő a Király! Jézus a Király! Foglalja el dicső helyét a trónján, minden földi király felett! Ezt tette Ő akkor, Királynak hirdette ki magát.
II.
3¶Továbbá, Krisztus ezzel a cselekedetével kifejezte, milyen király lehetett volna, ha neki úgy tetszik, és milyen király lehetne most, ha akarná. Ha Urunk akarta volna, az a sokaság, mely követte őt az úton, ténylegesen királlyá koronázhatta volna őt, akkor és ott, és térdet hajtva elfogadták volna őt, mint ama hajtást Jessének száraz gyökeréből – Őt, aki eljövendő – a fejedelmet, Isten népének Silóját. Csak egy szót kellett volna szólnia, és gáttalan erővel nyomultak volna az Ő vezetése alatt Pilátus palotájába, és hirtelen meglepve őt, alig néhány katonájával lévén ott, foglyul ejthették volna, és ítélkezhettek volna felette. A rettenthetetlen bátorságú zsidó hadsereg félelmetes dühe előtt Palesztina hamarosan kitisztult volna az összes római légióktól, és dicsőségét visszanyerve újra független királyi állammá válhatott volna. Sőt, kijelentjük, az ő csodatevő hatalmával, mellyel visszahőköltette a kertben a katonákat, ezt mondva, „Én vagyok az!”, kitisztíthatta volna a rómaiakat nemcsak abból az országból, hanem menetelhetett volna országról országra, királyságról királyságra, míg minden királyi város és birodalom meghódol az Ő fensége előtt. Megtehette volna, hogy a tenger távoli szigeteinek lakói is elboruljanak előtte, s a pusztában lakók nyalják a port, s reszketve folyamodjanak Hozzá! Ó, földnek királyai, nem volt ok, amiért Krisztus ne lehetett volna erősebb mint ti. Ha az Ő királysága e világból lett volna, úgy sokkal tartósabb dinasztiát alapíthatott volna a tieteknél, s olyan hadsereget gyűjthetett volna magának, melynek ereje előtt a ti légióitok úgy olvadt volna szét, mint hó a nyári napban. Porrá zúzhatta volna Róma dicsőségét, akárcsak egy cserépedényt, mit vaspálcával törnek darabokra.
4¶Ez a valóság, testvéreim. Ha Krisztus akarta volna, az Ő szentjeit, mind fejedelmekké tehette volna, Gyülekezetét gazdaggá és hatalmassá; az Ő vallását felemelhette volna, ha neki úgy tetszik, és világi értelemben nagyszerűvé, pompássá tehette volna. Ha ez lett volna az Ő akarata, úgy semmi ok sincs, amiért mindaz a dicsőség, melyről olvasunk az Ószövetségben, hogy Izráelnek része volt a Salamon uralma alatt, ne áradhatott volna ki az Egyházra, Dávid eme még nagyobb Fia alatt. De Ő nem azért jött, hogy így tegyen. 5¶És ezért, nagy azok arcátlansága, kik azt gondolják, hogy Krisztust nagyszerű architektúrával kell imádni, fényes öltözettel, kápráztató felvonulásokkal, az egyház és állam szövetségével, Isten püspökeit magasztos uralkodókká és kormányzókká téve, s magát az egyházat e földön dicsőségbe emelve, és megkísérelve vállaira adni azokat az öltönyöket, melyek sohasem illettek rá, amely ruhák nem rá voltak szabva. Ha Krisztus a világ dicsőségére áhítozott volna, hamarosan lábánál hevert volna az egész. Ha birtokba akarta volna azt venni, ki emelhette volna fel nyelvét az Ő igénye ellen, vagy ki emelhette volna fel csak kisujját is az Ő hatalmával szemben? De Őt ez nem érdekelte. Vigyétek hiábavalóságaitokat máshová; el a ti aranyfüstötökkel! Neki nincs rájuk szüksége! Távoztassátok el dicsőségeteket, díszleteteket és ragyogásotokat, - Ő nem akarja ezeket a ti kezeitekből. Az Ő országa nem e világból való; hisz másként szolgái harcolnának érte, és szolgái skarlátba öltöznének, és szolgái a fejedelmek közé ülnének. De Ő nem törődik ilyesmivel. Isten népe, ne loholj ezek után! Amit Mestered nem akart birtokolni, azt te se kívánd magadnak. Ó, Krisztus Gyülekezete, amit Mestered megvetett, arra te is megvetéssel nézz! Ő bírhatta volna, de nem akarta. És felolvasta nekünk a leckét, hogy ha mindezek az Egyházéi lesznek, jól teszi, ha mellőzi, és így szól: „Ezek nem nekem valók – nem akarok idegen tollazatban tetszelegni.”   
III.
6¶De harmadszor (és itt lesz az egésznek a súlya), láttátok, hogy Krisztus királynak nyilvánította magát.  Láttátok, milyen király lehetett volna, és nem akart olyan lenni. De most, nézzétek, milyen király is ő, és milyen királynak tartja magát. Milyen volt az Ő királysága? Milyen annak természete? Milyen volt az Ő királyi tekintélye? Kik voltak az alattvalói? Melyek az Ő törvényei? Milyen az Ő kormányzata?  Nos, egyből észreveszitek, ha az egész igeszakasz fényében vizsgáljátok e kérdést, hogy Krisztus királysága igen különös, teljesen eltér mindattól, amit csak eddig láttak az emberek, vagy valaha látni fognak ezen kívül.  
7¶Olyan királyság ez, először is, melyben a tanítványok az udvaroncok. Áldott Urunknak nem áll egy herceg sem rendelkezésére, egy tisztviselő sem, akire támaszkodjék, vagy valaki, aki helyettesítse ezen magas rangú tiszteket? De igen, ott van néhány szegény, szerény halász, akik tanítványai voltak. Tanuld meg hát, hogy ha Krisztus királyságában főnemes szeretnél lenni, tanítvánnyá kell lenned. Az Ő lábainál ülni: ez az a dicsőség, amit adni fog neked. Hallani az ő szavait, engedelmeskedni az ő parancsainak, elfogadni az Ő kegyelmét – ez az igazi méltóság, ez az igazi nagyság. A legszegényebb férfi, ki Krisztust szereti, vagy a legalázottabb nő, ki kész elfogadni Őt, mint tanítóját, egyből azon nemességhez tartozik, mely Krisztus Jézus társaságát képezi. Micsoda királyság ez, mely halászokat nemesekké tesz, és parasztokat hercegekké, miközben ők továbbra is csak halászok és parasztok maradnak! Ez az a királyság, melyről beszélünk, melyben a tanítványság a legmagasabb fokozat, s az isteni szolgálat a nemesség oklevele. 
8¶Olyan királyság ez, különös kimondani is, melyben a király törvényei közül egy sincs papírra írva. A király törvényeit nem hírnökök szája hirdeti ki, hanem ezek a szívre vannak írva. Nem veszitek észre, hogy a történetben, Krisztus felszólítja szolgáit, hogy menjenek és hozzák el az ő királyi paripáját, már amilyen az volt, és ez volt a törvény: „Oldozzátok el azt és hozzátok ide!” – de hova volt a törvény beírva? Be volt írva annak az embernek a szívébe, akié volt a szamár és a szamárcsikó. Mert azonnal azt mondta, boldogon és nagy örömmel, „Elengedem!”. Én nagy megtiszteltetésnek tartotta, hogy hozzájárulhat e nagy Békefejedelem királyi felvonulásához.  Ekképpen, testvéreim, Krisztus királyságában nem fogtok látni hatalmas törvénykönyveket, jogi tanácsadókat, vagy ügyvédeket, kik a törvényt magyarázzák. A törvénykönyv itt a szívben van, az ügyvéd meg a lelkiismeretben, a törvény már nem pergamenre van írva. Nem úgy hirdetik ki, s írják fel, mint a római rendeleteket egykor, acéllal kőtáblára vésve, hanem a szív hústábláira. Az emberi akarat engedelmességre késztetik, az emberi szív Krisztus képére formáltatik, az Ő vágya lesz immár az ő alattvalóinak vágya is, az Ő dicsősége az ő fő céljuk, és az Ő törvénye képezi lelkük gyönyörűségét! Különös királyság ez, melyben nincs szükség más törvényre, azon kívül, melyek az alattvalók szívébe vannak írva.    
9¶És még különösebb az, (amint egyesek bizonyosan elgondolkoztak rajta), hogy e királyságnak a gazdagság egyáltalán nem képezte a dicsőségét.  Ott lovagol a Király, ágrólszakadt szegénységben, mert annak a Királynak nem volt fejét hová lehajtania! Ott üget a király, a legszegényebb minden szegények között, egy valaki másnak a szamarán, amelyet kölcsönkért. Ott halad a Király, akinek hamarosan meg kell halnia: palástjától megfosztva, mezítelenül és gyalázatnak kitéve kell meghalnia. És mégis, Ő ez ország Királya, az Első, a Fejedelem, a Vezér, az egész nemzedék megkoronázott Feje, egyszerűen azért, mert a legkevesebbel rendelkezik. Ő, aki a legönzetlenebb és legpártatlanabb volt, Ő, aki csak másokért élt, Királya volt ennek a királyságnak. És nézzétek az udvaroncokat, nézzétek a hercegeket! Ők is mind szegények! Nincsenek zászlóik, melyeket az ablakból lengessenek: ezért szegényes ruháikat a kerítésekre dobják, vagy az ablakba akasztják, amint ott elhalad. Nincs drága bíbor szőnyegük, hogy szamarának lába elé terítsék, ezért saját elviselt ruháikat vetik az útra. Az ösvényt pálmaágakkal hintik végig, melyeket könnyen elértek s letördelhettek az utat szegélyező fákról, mivel nem volt pénzük nagyobb pompa biztosításához. Minden vonatkozásban szegényes színt mutatott. Nem voltak aranydíszek, zászlólengetések, ezüstkürt-zengések. Semmilyen pompa, semmilyen nagyszerűség! A szegénységnek a felvonulása volt ez. A szegénység trónolt a szegénység barmán, és vonult végig az úton! Testvérek! Különös királyság ez! Remélem, felismerjük, - olyan királyság ez, melyben nem az a legnagyobb köztünk, aki aranyban gazdag, hanem aki gazdag hitben. Egy olyan királyság ez, mely nem függ semmilyen adóbevételtől, csak az isteni kegyelem jövedelmétől. Olyan királyság, mely minden embert hív, hogy üljön le örömmel ennek árnyékában, legyen akár gazdag, akár szegény!   
10¶Különös királyság ez! De, testvéreim, itt van valami, ami talán még csodálatosabb: hadsereg nélküli, erőszakmentes királyság volt ez. Ó, fejedelem, hol vannak a katonáid? Ez a sereged? Az embereknek ezen ezrei, kik most körülvesznek? Hol vannak a kardjaik? Pálmaágat lengetnek. Hol van az egyenruhájuk? Szinte teljesen levetkőztek, csakhogy utadat ruháikkal egyengessék. Ez a te sereged? Ezek a te zászlóaljaid? Ó, furcsa egy királyság, hadsereg nélkül! Még különösebb Király, ki nem visel kardot, hanem népe között halad végig, győzve, hogy győzzön, egy különleges királyságot hódítson magának, melyben pálma van csak, és kard nincsen, a győzelmet csata nélkül valósul meg. Nincs vérontás, nincsenek könnyek, nincs pusztítást, fosztogatás, leégett városok, megcsonkított testek! Békesség királya, békesség fejedelme, ez a te uralmad! Krisztus ma sem használ erőszakot országa felett, melyet kormányoz. Ha e föld királyai felajánlanák Krisztus szolgáinak: „Átadjuk nektek katonáinkat”, a mi válaszunk ez lenne, „Mit tehetünk mi velük? – nincs nekünk mit kezdjünk a ti katonáitokkal.” Rossz nap volt az egyház számára, amikor kölcsönkérte annak a szentségtelen pogánynak, Konstantin császárnak a hadseregét, és azt gondolta, hogy ezáltal naggyá lesz. Semmit sem nyert ezzel, csak szennyet, romlást, szégyent és gyalázatot. És az az egyház, mely a polgári hadseregtől kér segítséget, azon egyház, mely törvény erejével kötelezi a népet vasárnapjai megtartására, azon egyház, mely tantételeit dobpergéssel kívánja kihirdetni, és az öklöt meg kardot akarja választani fegyvereiül, - az ilyen egyház nem tudja, milyen lélek van benne. Ezek testi fegyverek. Ezeknek nincs helyük egy lelki királyságban. Krisztus egyházának fegyverei szeretetteljes gondolatok; az Ő seregei a kedves szavak! Az erő, mellyel kormányozza népét nem a politika messze nyúló karja, vagy a haderő kemény keze, hanem szeretetteljes tettek és áldástól áradó szavak által szilárdítja meg szuverén uralmát.
11¶Különös királyság volt ez azért is, testvéreim, mert minden pompa hiányzott belőle. Ha ezt díszpompának nevezed, úgy micsoda egyedülálló díszlet volt ez! Amikor a mi királyainkat szokták kihirdetni, három különös fickó érkezik, amilyeneket nem igen láthat az ember máskor; ezeket hírnököknek nevezik; fényes paripákon lovagolnak, hogy kihirdessék a királyt. Feltűnő a ruhájuk, romantikus az öltözetük, és fenséges kürtzengéssel ünnepélyesen hírül adják a királyt. Aztán jön a koronázás. És hogy megindul az egész nemzet: az egész ország ujjong, amikor az új királyt megkoronázzák!  Micsoda sokaság tolong az utcán! Hajdan megtörtént, hogy ilyenkor a kutakat borral árasztották el, és alig volt olyan utca, ahol ne függött volna véges végig a faliszőnyeg. De itt jön a királyok Királya, a föld királyainak Fejedelme: nincs fényes paripája, nincs táltos lova, mely távol tartaná magától a szegénység fiait. Ő szamáron üget, és amint megy, kedvesen szól a kisgyermekekhez, akik kiáltják: „Hozsánna!”, és jót kíván az alacsonysorsban élő anyáknak, apáknak, kik köréje gyűlnek. Megközelíthető. Nem szigeteli el magát tőlük. Nem akar felsőbbrendűnek tűnni velük szemben, hanem inkább szolgájuk akar lenni. Nem királyi pompában jelentkezik, hisz ő mindenkinek a szolgája volt. Nem szólnak harsonák – megelégszik az emberek hangjával. Nincs felszerszámozva a szamara, csak a tanítványok ruhái vannak rajta. Nincs más pompa, csak amit a szerető szívek készséggel felajánlottak neki. Így halad előre. Az Ő királysága a szelídség és alázatosság uralma. Ó, testvéreim: bárcsak mi is ehhez a királysághoz tartoznánk! Bárcsak éreznénk szívünkben, hogy Krisztus eljött, hogy ledöntsön minden nagyzoló, büszke kevély gondolatot, hogy minden völgy betöltessék, és minden halom alászálljon, hogy így az egész föld felmagasztaltassék azon a napon!    
12¶És figyeljetek újra, s talán ez a legmeglepőbb vonása Krisztus királyságának: azért jött, hogy adózásoktól mentes királyságot alapítson.  Hol voltak a Király jövedelmét biztosító adószedők? Azt mondjátok, nem voltak egyáltalán. Mégis, voltak, de nézzétek, mivel adóztak neki! Minden ember készségesen vetette le felsőruháját. Ő nem kérte ezt tőlük. Ez az „adófizetés” szabadon folyt, az Ő népének önkéntes adakozásából. Az első személy rendelkezésére bocsátotta szamarát és ennek csikóját, a többi odaadta felsőruháit. Akinek nem volt ruhája, amit levessen, ágakat szegdelt a fákról, és meglett a rögtönzött fenséges díszlet, mely semmibe se került senkinek, vagy helyesebben, amit senkitől sem követelt ő, és nem erőltetve csikarta ki tőlük, hanem mindent önkéntesen adtak. Ez a Krisztus királysága – egy olyan királyság, mely nem tizedből áll fenn, nem egyházi adóból, járulékból, hanem olyan királyság, mely a jókedvvel adakozó nép szabad-akarattal hozott áldozataiból áll fenn! Olyan királyság, mely semmit sem követel erőszakkal senkitől, hanem minden követelésnél erősebb hatással hat a szívre, amikor ezt mondja: „Nem vagy a törvény alatt, hanem kegyelem alatt. Áron vétettél meg. Nem fogod-e hát magad és mindenedet odaszánni a királyok Királyának szolgálatára?” Testvérek, féktelennek és fanatikusnak gondoltok engem, hogy egy ilyen királyságról beszélek? Valóban, fanatizmus lenne, ha azt mondanánk, hogy valaki az emberek közül képes lenne ilyen birodalmat alapítani! De Krisztus megtette, és a mai napon emberek ezrei és tízezrei vannak a világon, kik Királyuknak vallják Őt, és akik érzik, Ő több a számukra, mint szülőföldjük szuverén uralkodója; hogy készek őszintén olyan tiszteletet tenni neki, amilyent sohasem adtak a legszeretettebb földi uralkodójuknak sem! Érzik, hogy felettük gyakorolt hatalma olyan, amelynek sohasem kívánnának ellenállni: a szeretet hatalma ez! S átérzik: a Neki adott ajándékaik túl csekélyek, ezért önmagukat kívánják teljességgel neki adni  - ez minden, amit csak tehetnek. Csodálatos és páratlan királyság! Ehhez fogható sohasem volt még a földön!
13¶Mielőtt elhagynám e tárgyat, azt is meg kell említenem, - mert az igéből kitűnik -, hogy ez olyan királyság volt, melyben minden teremtményről gondoskodás történt. Miért hozatta el Krisztus mindkét állatot? Volt egy szamár, és volt egy szamárcsikó. Ő a szamár vemhén vonult be, mert azon még senki sem ült azelőtt. Nos, megnéztem néhány kommentátort, hogy lássam, mit mondanak erről. És az egyik régi magyarázó megnevettetett – remélem nem fog titeket is megnevettetni! – azt mondva, hogy Krisztus azzal, hogy tanítványainak meghagyta, hogy hozzák el a vemhet is éppúgy mint a szamarat, arra tanít, hogy az csecsemőket éppúgy meg kell keresztelni, mint szüleiket. Szerintem ez az érvelési mód kimagaslóan méltó a csecsemőkeresztséghez! Azonban a dolgot komolyan végiggondolva, én úgy vélem, ennél egy sokkal jobb okot adhatunk: Krisztus nem akarta, hogy bárki is szenvedést tapasztaljon az Ő királyságában. Azt akarta, hogy még egy szamár se szenvedjen miatta!  És ha a vemhet elvették volna az anyjától, a szegény jószág otthon az istállóban nyugtalanul folyton a vemhére gondolt volna, akárcsak azok a borjas tehenek, melyeket a filiszteusok használtak a frigyláda visszavitelénél, s amelyek folyton bőgtek, amint haladtak a szekérrel, mert borjaik odahaza maradtak. Csodálatos királyság a Krisztusé, melyben még a baromnak is jó sora van! „Mert a teremtett világ hiábavalóság alá vettetett a mi bűnünk miatt”. Az oktalan állatok szenvednek, mivel mi vétkeztünk. És Krisztus célja, hogy az Ő királysága visszavezesse az állatokat az ő sajátos hajdani boldogságukba. Irgalmas emberekké akar formálni minket, akik tekintettel vagyunk még a barmokra is. Én hiszem, hogy amikor az Ő királysága teljességben elérkezik, az állati természet visszaállíttatik az ő korábbi boldogságába: „az oroszlán, mint az ökör, szalmát eszik; és gyönyörködik a csecsszopó a viperák lyukánál, és a csecsemő a baziliskus lyuka felett terjengeti kezét”.  A hajdani Éden békessége és az emberek és állatok közti bizalmas kapcsolat vissza fog térni még egyszer. És épp most is, valahol csak az evangélium ismerete uralmat vesz az ember szívében, az ember kezdi felismerni, hogy nincs joga könnyelműen öldösni egy verebet, vagy egy férget, mert ez is Krisztus uralma alá tartozik. És Az, aki nem akart egy szamárvemhet használni csak úgy, ha annak anyja is ott megy mellette, hogy az is békében, jól érezze magát, Az nem akarja, hogy tanítványai közül egy is könnyelműen gondolkodjék a legkisebb teremtményről sem, mit az Ő keze alkotott! Ó, áldott boldog királyság, mely még a barmokra is szeretettel gondol! Van-e Istennek az ökrökre gondja? Bizonyára van. És még a szamárral és annak csikójával is törődik. Krisztus királysága tehát, tekintettel van úgy az állatokra, mint az emberekre.
14¶És még egy dolgot: Krisztus Jeruzsálem utcáin való végigvonulásával nyilvános módon tanítást adott arról, hogy az Ő királysága az öröm és boldogság uralma. Testvérek, amikor győztes sereg vonul az utcán, nyilván örül a nép. Miként szórják a nők a rózsákat az útra, és kendőikkel miként integetnek, kifejezve lelkesen a győzelem felett érzett örömüket! Városuk sokáig volt ostrom alatt. E hős vezér elűzte az ostromlókat, és a nép most békében lehet. Tárjátok szélesre a kapukat, készítsétek, tisztítsátok az utat, és hadd vonuljon be a hős! Kíséretének a legkisebb tagja is tiszteltessék e mai napon, a szabadulásért! Ó, testvérek, de az ilyen világi győzelmekbe, s diadalmas örvendezésekbe mennyi könnycsepp vegyül, s rejtezik ott titkon! Ott van egy asszony, aki hallja a győzelmi harangokat, és így szól: „Ó, valóban győztek! De én özvegy lettem, és gyermekeim árván maradtak!” És az erkélyekről, ahonnan gyönyörűséggel néznek le és mosolyognak, lehet, hogy pillanatra megfeledkeznek barátaikról és rokonaikról, akik felett hamarosan sírniuk kell. Mert minden csatában vér folyik, és minden harcnak megvan a keserűsége, és minden diadalkiáltás mögött sírás, jajgatás és fogcsikorgatás rejtezik. Minden egyes kürtzengés, mit a csata megnyeréséért hallatnak, csak túlharsogja a sírást, a szomorúságot, és mélységes gyötrelmeit azoknak, akik ott maradtak szeretteiktől megfosztva, nyomorúságban…  - De áldott Jézus! A te bevonulásodban nem voltak könnyek! Amikor a gyermekek hozsannát kiáltottak, ők nem vesztették el apjukat a harcban. Amikor férfiak és nők zengték „Áldott, aki jön az Úr nevében!”, nem volt okuk visszafogottan kiáltani, s örömüket nem felhőzte be az elviselt nyomorúság emléke. Ó nem! Az Ő királyságában elegyítetlen, teljes öröm van! Kiáltsatok hát teljes szívvel, örömmel, ti, kik Jézus Király alattvalói vagytok! Lehet, hogy vannak bánataitok, de ezek nem Tőle vannak! Nyomorúságokban lehet részetek, mert a világban vagytok, de ezek nem Tőle származnak: az Ő szolgálata teljes szabadság! Az Ő útjai gyönyörűséges ösvények, és minden útja békesség! 
„Örvendj! jön a Szabadító,
A rég megígért Megváltó! 
Minden szívben ének szóljon,
Minden ajkról dal fakadjon!”
Jön, hogy minden könnyet letöröljön, és nem engedi, hogy folyjanak többet! Jön, hogy felemeljen szennyes voltodból, és az Ő dicső trónjára ültessen! Hogy kiragadjon kétségbeesésed tömlöcéből, és szabad szökdécselésre tanítsa lábadat! 

„Áldások áradnak ahol Ő uralkodik:
A fogoly ujjong, mert leveti láncait! 
A megfáradt örök nyugalmat talál,
És minden hiányára bőséges áldás száll!

Páratlan, egyedülálló királyság ez!
IV.
15¶És most negyedik, és egyben utolsó fejezetemhez érkeztem. Az Üdvözítő, az ősi fővárosba való bevonulásával kijelentette nekünk világosan az Ő királyságának gyakorlati hatásait. Nos, melyek voltak ezek? 
Az első hatás az volt, hogy az egész város megmozdult. Mit jelent ez? Azt jelenti, hogy mindenkinek volt valami mondanivalója erről, és hogy mindenki érzett valamit lelke legmélyén, mert Krisztus végigvonult az utcán. 
Voltak, akik aláhajoltak házuk tetejéről, és néztek le az útra, gúnyolódva ezt mondva egymásnak: - „Odanézzetek! Láttatok-e valaha ilyen ostoba bolond színjátékot? Igaz ez? Itt van a Názáreti Jézus, ott vonul a sereg élén, egy szamárcsikón! Ezt nevezik ők ünnepi díszbevonulásnak! Nézzétek! Azok az öreg halászok épp most dobták eléje büdös ruháikat! Merek fogadni, egy-két órával ezelőtt még halat szorongatott abban a kabátban!” „Figyelj! – mondja a másik – nézd azt az öreg koldust, amint a levegőbe hajigálja sapkáját féktelen örömében!” „Az igen! – mondják egymásnak – ennél szégyenletesebb parádét még nem rendeztek ebben a városban!” Nem találom a megfelelő kifejezéseket, melyekkel ők jellemezték a dolgot. De szeretném, ha látnátok és éreznétek, mennyire nevetségesnek tűnt mindez a városbeli nép előtt. Hiszen, ha maga Pilátus hallott is felőle, csak ezt mondhatta: „Ó, nincs ebben semmi, amitől félni kellene! Nem kell attól tartani, hogy az az ember valaha is ledönti Cézárt!  Nem kell attól félni, hogy e nép lever egy hadsereget! Hol vannak a kardjaik? Egy fegyverest se látni köztük! Kiáltásuk se olyan, hogy lázadást kelthetne! Énekeik inkább vallásos dalok, a Zsoltárokból vett idézetek.” „Ó, - mondja – az egész megvetésre méltó és nevetséges!” És ilyen véleménnyel voltak nagyrészt mind a jeruzsálemiek. S talán ez a te véleményed is, barátom! A Krisztus királysága, mondod, nevetséges! Talán nem is hiszed, hogy valóban vannak olyanok, akiket Ő ural és kormányoz, még ha állítjuk is, hogy mi Királyunknak valljuk Őt, és hogy érezzük szívünkben a szeretet törvényét, amint édes engedelmességre késztet iránta. „Ó, - mondod -, ez mese és képmutatás!” 
16¶És vannak mások, akik oda járnak, ahol aranyfüstölők, oltárok, papok és tömjénezők vannak, s ezt mondják nekünk: „Ó, a ti vallásotok nagyon egyszerű! Énekeltek egy pár éneket, és rögtönzött imádságokat mondotok! -  Nekem egy süveges püspök kell! Egy díszruhájú úriember! Ez már valami lenne számomra!” „Ó, - mondja egy másik – én az orgonabúgást szeretem hallani.  Szeretem, ha az istentisztelet szakértő módon van levezetve. Akarom látni a függönyöket; hadd jöjjön fel a tiszteletes sajátos öltözetében, mely teljesen elüt a többi emberétől. Ne engedjétek, hogy úgy öltözzék, mintha közönséges ember volna! Hadd lássunk mindig valami újat az istentiszteletben, amit még sohasem láttunk ezelőtt.” Fenséges öltözékeket kívánnak, s mivel ami van, elvárásuknak nem felel meg, így szólnak – „Gyalázatos!” Gúnyos mosollyal illetik. És ez minden, amit Krisztus sok embertől kap, kik rendkívül bölcseknek gondolják magukat. Számukra bolondság Ő, és gúnyosan elfordulnak Tőle. De uraim, gúnyos mosolyotok hamarosan könnyekre fog átváltani! Amikor eljön valódi dicsfényben és fényességben, sírni és jajgatni fogtok, mert elutasítottátok a Békesség Királyát!     

Eljön az Úr! rettentő formában,
Szivárványtól övezve, vihar-palástban,
Kérubok hangjával, szélnek szárnyain,
Az egész emberiséget megítélő Bíróként.
Akkor bánni fogod, és kényelmetlen lesz számodra, hogy Őt megvetéssel kezelted!
17¶Aztán, bizonyára voltak Jeruzsálemben, akik kíváncsisággal teltek meg. Ezt mondták: „Édesem, mi lehet ez?! Mi lesz ebből? Ki lehet ez?” – S megkértek valakit: - „Magyarázd már el nekünk ennek a különös embernek a történetét; szeretnénk többet megtudni felőle.” Egyikük ezt mondta: „Elment a templomba. Biztos vagyok benne, hogy valami csodát fog tenni!” – erre aztán mind elrohantak, és tolongtak, nyomultak, csakhogy csodát lássanak. Akárcsak Heródes, valami csodát kívántak látni, amit Ő tesz. Az első nap volt, hogy Krisztus a városba jött, és természetesen a lelkesedés tartott volna vagy kilenc napig is, ha Ő fenntartotta volna, így hát nagyon kíváncsian vették körül. – 18¶És ez minden ma is, amit Krisztus az emberek ezreitől kap. Hallanak egy vallásos ébredésről. Nos, tudni akarják, mi az, és hallani akarnak felőle. Valami történik itt és itt, egy gyülekezetben; nos, igyekeznek odamenni, csak azért, hogy lássák azt a különlegességet. „Van egy furcsa prédikátor, aki különös dolgokat mond; menjünk, hallgassuk meg! Azt terveztük, hogy kirándulni megyünk – tudjátok, most kikről beszélek közöttetek – de hadd menjünk inkább oda.” Semmi más, csak a kíváncsiság, újra és újra, csak a kíváncsiság! Ez az, amit Krisztus nyer sokaktól manapság. És Őt, aki meghalt a kereszten, léha beszéd tárgyává teszik; és Őróla, aki angyalok Ura, és akit az emberek imádnak, úgy beszélnek, mintha az Északi Varázsló lenne, vagy valami különcködő szélhámos! – Ó, rettenetesnek fogjátok találni nemsokára, ha így bántatok vele! Mert amikor eljön, és minden szem meglátja Őt, ti, akik csak kíváncsiságból érdeklődtetek utána, tapasztalni fogjátok, hogy Ő keres benneteket, nem ellenségesen, hanem haraggal, és ezt fogja kiáltani: „Távozzatok, ti átkozottak, az örök tűzre!” 
18¶De ott, a tömegben, voltak némelyek, akik még rosszabb érzülettel viszonyultak hozzá: mert az egészet irigykedve nézték. „Ah! – mondta Simeon rabbi Hillel rabbinak, - „a nép sohasem rajongott így értünk! MI sokkal többet tudunk, mint ez a szélhámos. Mi az összes vallásos könyveinket kiolvastuk.” „Nem emlékeztek rá? – kérdi az egyik – hogy már gyermekként is koraérett volt? Emlékezzetek, amikor bejött a templomba, hogy beszélgessen velünk, és azóta folyton félrevezeti a népet!”  S ezen azt értették, hogy túlszárnyalta őket, és több tiszteletet kapott a néptől, mint ők, noha ők végtelenül büszkék voltak. „Ó, - mondta a farizeus, „ő egyáltalán nem visel homlokkötőt, én meg az enyémet még jobban megszélesítettem; ruháim szélét is bőre szabtam, hogy igen látványos legyen!” A másik hozzáteszi: „Én megadtam a tizedet a köményből, mentából, kaporból, és ott álltam az utcák szegletein, és kürtöltettem magam előtt, amikor filléremet alamizsnául adtam, de engem mégsem ültetnek fel egy szamárra! Nem tapsolnak nekem, s nem kiáltják felém, Hozsánna! De az egész föld, egy gyerekseregként ez ember után megy! Emellett, gondoljatok bele, hogy a templomba indul, hogy felkavarja ott a jó rendet, s megzavarni bennünket, kik látványos imádságainkkal, a csarnokban állva, felhívnánk magunkra a figyelmet!” -18a¶ És ezt kapja Krisztus a legtöbb embertől. Nem szeretik látni, ha Krisztus ügye virágzik! Sőt, azt akarják, hogy Krisztus csenevész legyen, hogy ők elhízhassanak a zsákmányon. Egyházát is megvetendőnek tartják. Szeretik, ha keresztyén prédikátorok bukásáról hallanak. Ha valami hibát találnak egy keresztyén férfiben, „Írd meg! Írj jelentést róla! Közöld az újságban!” mondják. De ha egy ember igazán jár, ha dicsőíti Krisztust, ha a Gyülekezet növekszik, ha lelkek jutnak üdvösségre, azonnal zendülés támad, és az egész város megmozdul, és nagy kavarodás lesz, és hamisságokat, hamis vádakat és rágalmakat terjesztenek, és bemocskolják Krisztus népe jellemét! Az bizonyos, hogy valamilyen módon az emberek megindulnak, ha nem indulnak nevetésre, ha nem indulnak kérdezősködésre: hát irigységre gerjednek. 
19¶De milyen áldott dolog, hogy voltak, akik Jeruzsálemben örvendezésre indultak. Ó, voltak sokan, Simeonhoz és Annához hasonlók, akik örültek, hogy megláthatták ezt a napot. És sokan közülük hazamentek, és így szóltak: „Uram, most már elbocsáthatod a te szolgádat békességgel, mert látták szemeim a Te üdvösségedet.” Sok ágyhoz kötött beteg asszony volt Jeruzsálem mellékutcáin, akik felültek ágyukon, és ezt mondták: „Hozsánna!” És kívánkoztak lemenni az utcára, hogy köntöseiket az útra dobják, és leborulhassanak Az előtt, aki a Zsidók Királya volt. Sok kisírt szemű ember volt, akik aznap letörölték könnyeiket; és sok szomorú hívő volt, akik attól az órától kezdve örvendezni kezdtek kibeszélhetetlen örömmel.  – És éppen így, vannak köztetek is némelyek, akik örömmel hallanak Krisztusról, a Királyról. Társultok az énekléshez: nem úgy, mint ahogy mi bekapcsolódunk hangunkkal, hanem szívetekben kelnek visszhangra e szavak:
„Ürülj, mert uralkodik az Üdvözítő!
A béke és szeretet Istene Ő!
Miután bűneinket eltörölte,
Elfoglalta helyét a mennyben!
Örüljetek! Örüljetek, ti szentek,
És zengjetek hangosan! Örüljetek!”
20¶Ilyenek voltak tehát az első hatásai a Krisztus királyságának. Bárhova is eljut, megmozdul a város. Ne higgyétek, hogy az evangélium hitelesen prédikáltatik ott, ahol nem kavarja fel az embereket. Ne higgyétek, testvéreim, hogy az evangélium Krisztus szerint prédikáltatik, ha nem gerjeszt egyeseket haragra, s másokat örömre, ha nem támaszt sok ellenséget és egy pár jóbarátot!
21¶Volt még egy másik gyakorlati hatása is Krisztus királyságának. Felment a templomba, és ott az egyik asztalnál egy csomó ember állt, kosarakkal, melyekben galambok voltak. „Galambot vegyenek! Galambot vegyenek!” – hallatszott. Rájuk nézett és ezt mondta: „Vegyétek el ezeket innen!” Szent tiltakozással és haraggal mondta ezt. Voltak ott mások is, akik pénzváltást végeztek, mivel a nép sokfelől jött, hogy megfizessék a fél-sékel templomadót. Ő felforgatta a pénzváltók asztalait, minden szerte széjjel repült, és hamarosan kiürült az egész udvar, megtisztult e kereskedőktől, kik az istenfélelmet nyerészkedésre használták, és a vallást ürügyként használták saját céljaik elérésére. – Nos, ezt teszi Krisztus, mindenütt, valahová csak elmegy. Óhajtom, bárcsak eljönne Anglia Egyházába (a anglikán egyházba) gyakrabban, és megtisztítaná azt az egyházi tisztségeket árulóktól; megszabadítaná azt az átkozott simoniától (kenőpénz), melyet még mindig törvényesen eltűrnek; és megtisztítaná az olyan emberektől, akik eltulajdonítják az egyház javait, - kik elveszik azt, ami a Krisztus szolgáinak jár, és saját hasznukra költik.  
22¶Nagyon szeretném, hogy eljönne minden egyes istentiszteleti helyre, ahol csak összejövünk, hogy egyszer s mindenkorra látható legyen, hogy kik azok, akik szeretetből, önzetlenül szolgálják Istent, és nem azért, mert valamit nyerhetnek általa. Szeretném, ha minden egyes hitvalló teljesen tiszta lehetne lelkiismeretében, hogy nem azért vette fel a hívőséget, hogy megbecsülésre vagy elismerésre tegyen szert, hanem csak azért, hogy Krisztust tisztelhesse, és dicsőítse Mesterét. – 
23¶S mindennek lelki jelentése a következő: Nekünk nincsenek épületeink, melyek Isten házai lennének; a téglák s a malter nem szentek. Azon helyek, ahol Istent tiszteljük istentiszteleti helyek, de csak addig Isten házai, míg mi bennük vagyunk. Nem hiszünk semmilyen babonaságban, mely valamely helyet szentté tesz. Mi vagyunk Isten temploma. Az emberek maguk Isten templomai. És ahova Krisztus betér, onnan kiűzi az árusokat és vásárlókat, kik adnak és vesznek, és teljesen kitöröl onnan minden önző, nyerészkedő indulatot.  Nem hiszem, hogy a Király Krisztus szíveteket az ő palotájává tette, amíg önzetlenek nem vagytok. Ó, mennyi úgynevezett hívő van itt, aki minél több tiszteletet és megbecsülést óhajt magának! Hogy a szegényeknek adakozzanak, meggondolván, hogy jobb adni, mint venni; hogy az éhezőket táplálják, és a mezítelent felruházzák; hogy másokért és ne önmaguknak éljenek: ők ezzel nem gondolnak. Ó, Mester, jöjj a te templomodba, és űzd ki a mi önzésünket! Jöjj most, forgasd fel mindezen dolgokat, melyek összhangba akarják hozni a Mammon és Isten szolgálatát! Segíts minket csak Neked élni, és másokért élni Neked szentelt élettel, és nem magunknak élni!
24¶Végül, hadd említsem, hogy az Úr Jézus Krisztus királyságának gyakorlati hatása egy magas szintű fogadásban történt: mondhatnám, hogy fogadó terme nyitva állt, és nézzétek, kik voltak, akik hozzá jöttek? Most aztán, ti, udvaroncok, tanítványok, fejezzétek ki nemesszívűségeteket, gyöngédségeteket azok felé, kik Hozzá jönnek és Reá várnak! Itt jön egy ember, kötés van a szemén; a másik szemére pedig teljesen megvakult. Vezessétek be! Itt jön egy másik, lábai kificamodtak és elferdültek: vezessétek be őt! Itt jön valaki, aki két mankón sántikál, mindkét tagjára tehetetlen; amaz pedig elvesztette végtagjait. Ide jönnek, és itt van Krisztus fogadóterme. A Király maga jön be, és egy rendkívüli találkozót tart velük. A vakok és a sánták az ő vendégei. Odamegy, mégérinti a vakok szemeit és azokba nyomban beáramlik a fény! Szól e megszáradt lábú emberhez, s az jár! Egyszerre érint meg két szemet, s mindkettő lát! S egy másik beteghez így szól: „Elveszem mankóidat, állj fel lábaidra egyenesen és ujjongva járkálj és szökdelj!” 
Ezt teszi a Király mindenütt, ahová csak eljön. Ó, nagy Király! kérünk, jöjj ide most e reggelen! Vannak itt vak szemek, melyek nem képesek látni a te szépségedet! Menj végig, Jézus, e sokaság közt és érintsd meg a szemeket! Ó, testvér, ha Ő ezt megteszi, ezt fogod mondani: „Olyan szépség rejlik benne, mit sohasem láttam ezelőtt!” Úr Jézus! Érintsd meg szemeiket! Ők képtelenek megszabadulni saját vakságuktól, tedd meg Te, ó, tedd meg most! Segítsd őket felnézni Rád, amint a kereszten függsz! Nem tehetik meg, csak ha Te képesíted őket. Bárcsak megtennék most, és találnának életet benned! Ó, Jézus, vannak itt egyesek, akik sánták – térdük nem képes meghajolni, sohasem imádkoznak. Vannak itt olyanok, kiknek lábaik nem futnak a Te parancsolataidnak útján – kiknek lábaik nem viszik őket oda, hol Neved dicsérik, és ahol kijelented dicsőségedet! 
Ó, Nagy Király! Sétálj végig ünnepi díszben, menj végig ezen a termen, és tedd olyanná, mint az egykori templomot! Jelentsd ki itt hatalmadat, és tarts üdvös fogadóórát a betegek s csonkabonkák számára: gyógyítsd a sántákat és nyisd meg a vakok szemeit! „Ó! – szól valaki – szeretném, ha megnyitná az én vak szemeimet.” Kedves lélek, ő megteszi, megteszi! Bocsásd fel Hozzá hittel fohászodat, és megtörténik, mert Ő igen közel van hozzád most. Ott áll melletted, szól a szívedhez, és ezt mondja: „Énrám nézz, és üdvözülsz, még ha a legelvetemedettebb bűnös vagy is!” Szól: „Gyógyulj meg a te bajodból!” Higgy Benne, és megment téged! Közel van hozzád, testvér, egészen közel! Az Ő jelenléte nincs jobban e szószékhez kötve, vagy valamelyik padhoz! Ne mondd: „Ki megy fel a mennybe, hogy Őt aláhozza, vagy ki megy le a mélységbe, hogy Őt felhozza?” Mert közel van Ő hozzád. Meghallja imád, még ha szavakkal ki sem mondod azt. Meghallja szíved sóhaját. Ó, szólj hozzá most, s mondd neki: „Jézus, gyógyítsd meg engem!” – és Ő megteszi. Megteszi épp most! Jöjjetek, bocsássunk fel egy fohászt, és aztán eltávozunk.
Jézus, gyógyítsd meg minket! Ments meg minket, Dávid Fia, ó, ments meg minket! Látod, milyen vakok vagyunk – ó add nekünk a hit látását! Látod, milyen sánták vagyunk – ó, add nekünk a kegyelem erejét! És most, épp most, ó, Dávid Fia, tisztítsd ki minden önzésünket! Jöjj és élj, uralkodj bennünk, mint a te templomodban, palotádban! Ó, nagy Király, a Te tulajdon nevedért kérjük ezt! Ámen. És mielőtt elhagynánk e helyet, kiáltsuk még egyszer: „Hozsánna, hozsánna, hozsánna. Áldott, aki jön az Úr nevében!” 

   
Tárgymutató 
(a számok a fordító által ¶-el jelzett szakaszokra vonatkoznak)

A templom megtisztítása---21
Adakozás—12
Alázat---11
Állam és egyház szövetsége---10,
Állatok védelme---13
Anglikán egyház—5,21
Ébredés—18
Farizeusok---18
Fényűzés az egyházban---11
Gazdagság – 4,9,
Igehallgatás---18
Isten munkája az emberek akaratában—8
Jézus emberi arca---1
Királykoronázás---11
Krisztus királyi jogigénye---2
Krisztus földi uralkodása—3-4,13
Krisztus jelenlegi királyságának természete---7
Krisztus megközelíthetősége---11
Messiásvárás---1
Nagy Konstantin---10
Önmegtagadás---23
Öröm Krisztus uralma felett ---14
Prédikálás---18, 20,
Romai katolicizmus---5
Spurgeon „döntésre való felhívása”---24
Spurgeon gyülekezete---22
Spurgeon képzelőereje---15,18,
Spurgeon önmagáról---17,18b,
Szenthelyek, templomok ---23
természetvédelem---13

Gondolatok, kivonatok a prédikációból
▪ ▪ Nagy azok arcátlansága, kik azt gondolják, hogy Krisztust nagyszerű architektúrával kell imádni, fényes öltözettel, kápráztató felvonulásokkal, az egyház és állam szövetségével, Isten püspökeit magasztos uralkodókká és kormányzókká téve, s magát az egyházat e földön dicsőségbe emelve, és megkísérelve vállaira adni azokat az öltönyöket, melyek sohasem illettek rá, amely ruhák nem rá voltak szabva. Ha Krisztus a világ dicsőségére áhítozott volna, hamarosan lábánál hevert volna az egész. Ha birtokba akarta volna azt venni, ki emelhette volna fel nyelvét az Ő igénye ellen, vagy ki emelhette volna fel csak kisujját is az Ő hatalmával szemben? De Őt ez nem érdekelte. Vigyétek hiábavalóságaitokat máshová; el a ti aranyfüstötökkel! Neki nincs rájuk szüksége! Távoztassátok el dicsőségeteket, díszleteteket és ragyogásotokat, - Ő nem akarja ezeket a ti kezeitekből. Az Ő országa nem e világból való! … 
▪ ▪ Isten népe, ne loholj ezen világi gazdagságok után! Amit Mestered nem akart birtokolni, azt te se kívánd magadnak. Ó, Krisztus Gyülekezete, amit Mestered megvetett, arra te is megvetéssel nézz! Ő bírhatta volna, de nem akarta. És felolvasta nekünk a leckét, hogy ha mindezek az Egyházéi lesznek, jól teszi, ha mellőzi, és így szól: „Ezek nem nekem valók – nem akarok idegen tollazatban tetszelegni.”  

▪ ▪ Krisztus királysága igen különös, teljesen eltér mindattól, amit csak eddig láttak az emberek, vagy valaha látni fognak ezen kívül.  
ha Krisztus királyságában főnemes szeretnél lenni, tanítvánnyá kell lenned. Az Ő lábainál ülni: ez az a dicsőség, amit adni fog neked. Hallani az ő szavait, engedelmeskedni az ő parancsainak, elfogadni az Ő kegyelmét – ez az igazi méltóság, ez az igazi nagyság. A legszegényebb férfi, ki Krisztust szereti, vagy a legalázottabb nő, ki kész elfogadni Őt, mint tanítóját, egyből azon nemességhez tartozik, mely Krisztus Jézus társaságát képezi. Micsoda királyság ez, mely halászokat nemesekké tesz, és parasztokat hercegekké, miközben ők továbbra is csak halászok és parasztok maradnak! Ez az a királyság, melyről beszélünk, melyben a tanítványság a legmagasabb fokozat, s az isteni szolgálat a nemesség oklevele. 

▪ ▪ Olyan királyság ez, különös dolog kimondani is, melyben a király törvényei közül egy sincs papírra írva. A király törvényeit nem hírnökök szája hirdeti ki, hanem ezek a szívre vannak írva…. A törvénykönyv itt a szívben van, az ügyvéd meg a lelkiismeretben, a törvény már nem pergamenre van írva. Nem úgy hirdetik ki, s írják fel, mint a római rendeleteket egykor, acéllal kőtáblára vésve, hanem a szív hústábláira. Az emberi akarat engedelmességre késztetik, az emberi szív Krisztus képére formáltatik, az Ő vágya lesz immár az ő alattvalóinak vágya is, az Ő dicsősége az ő fő céljuk, és az Ő törvénye képezi lelkük gyönyörűségét! Különös királyság ez, melyben nincs szükség más törvényre, azon kívül, melyek az alattvalók szívébe vannak írva.  

▪ ▪ Békesség királya, békesség fejedelme, ez a te uralmad! Krisztus ma sem használ erőszakot országa felett, melyet kormányoz. Ha e föld királyai felajánlanák Krisztus szolgáinak: „Átadjuk nektek katonáinkat”, a mi válaszunk ez lenne, „Mit tehetünk mi velük? – nincs nekünk mit kezdjünk a ti katonáitokkal.” Rossz nap volt az egyház számára, amikor kölcsönkérte annak a szentségtelen pogánynak, Konstantin császárnak a hadseregét, és azt gondolta, hogy ezáltal naggyá lesz. Semmit sem nyert ezzel, csak szennyet, romlást, szégyent és gyalázatot. És az az egyház, mely a polgári hadseregtől kér segítséget, azon egyház, mely törvény erejével kötelezi a népet vasárnapjai megtartására, azon egyház, mely tantételeit dobpergéssel kívánja kihirdetni, és az öklöt meg kardot akarja választani fegyvereiül, - az ilyen egyház nem tudja, milyen lélek van benne. Ezek testi fegyverek. Ezeknek nincs helyük egy lelki királyságban. Krisztus egyházának fegyverei szeretetteljes gondolatok; az Ő seregei a kedves szavak! Az erő, mellyel kormányozza népét nem a politika messze nyúló karja, vagy a haderő kemény keze, hanem szeretetteljes tettek és áldástól áradó szavak által szilárdítja meg szuverén uralmát.

▪ ▪ itt jön a királyok Királya, a föld királyainak Fejedelme: nincs fényes paripája, nincs táltos lova, mely távol tartaná magától a szegénység fiait. Ő szamáron üget, és amint megy, kedvesen szól a kisgyermekekhez, akik kiáltják: „Hozsánna!”, és jót kíván az alacsonysorsban élő anyáknak, apáknak, kik köréje gyűlnek. Megközelíthető. Nem szigeteli el magát tőlük. Nem akar felsőbbrendűnek tűnni velük szemben, hanem inkább szolgájuk akar lenni. Nem királyi pompában jelentkezik, hisz ő mindenkinek a szolgája volt. Nem szólnak harsonák – megelégszik az emberek hangjával. Nincs felszerszámozva a szamara, csak a tanítványok ruhái vannak rajta. Nincs más pompa, csak amit a szerető szívek készséggel felajánlottak neki. Így halad előre. Az Ő királysága a szelídség és alázatosság uralma. Ó, testvéreim: bárcsak mi is ehhez a királysághoz tartoznánk! Bárcsak éreznénk szívünkben, hogy Krisztus eljött, hogy ledöntsön minden nagyzoló, büszke kevély gondolatot, hogy minden völgy betöltessék, és minden halom alászálljon, hogy így az egész föld felmagasztaltassék azon a napon!

▪ ▪ nézzétek, mivel adóztak neki! Minden ember készségesen vetette le felsőruháját. Ő nem kérte ezt tőlük. Ez az „adófizetés” szabadon folyt, az Ő népének önkéntes adakozásából. Az első személy rendelkezésére bocsátotta szamarát és ennek csikóját, a többi odaadta felsőruháit. Akinek nem volt ruhája, amit levessen, ágakat szegdelt a fákról, és meglett a rögtönzött fenséges díszlet, mely semmibe se került senkinek, vagy helyesebben, amit senkitől sem követelt ő, és nem erőltetve csikarta ki tőlük, hanem mindent önkéntesen adtak. 

▪ ▪ Ez a Krisztus királysága – egy olyan királyság, mely nem tizedből áll fenn, nem egyházi adóból, járulékból, hanem olyan királyság, mely a jókedvvel adakozó nép szabad-akarattal hozott áldozataiból áll fenn! Olyan királyság, mely semmit sem követel erőszakkal senkitől, hanem minden követelésnél erősebb hatással hat a szívre, amikor ezt mondja: „Nem vagy a törvény alatt, hanem kegyelem alatt. Áron vétettél meg. Nem fogod-e hát magad és mindenedet odaszánni a királyok Királyának szolgálatára?” 
A mai napon emberek ezrei és tízezrei vannak a világon, kik Királyuknak vallják Őt, és akik érzik, Ő több a számukra, mint szülőföldjük szuverén uralkodója; hogy készek őszintén olyan tiszteletet tenni neki, amilyent sohasem adtak a legszeretettebb földi uralkodójuknak sem! Érzik, hogy felettük gyakorolt hatalma olyan, amelynek sohasem kívánnának ellenállni: a szeretet hatalma ez! S átérzik: a Neki adott ajándékaik túl csekélyek, ezért önmagukat kívánják teljességgel neki adni  - ez minden, amit csak tehetnek. Csodálatos és páratlan királyság! Ehhez fogható sohasem volt még a földön!

▪ ▪ Krisztus nem akarta, hogy bárki is szenvedést tapasztaljon az Ő királyságában. Azt akarta, hogy még egy szamár se szenvedjen miatta!  És ha a vemhet elvették volna az anyjától, a szegény jószág otthon az istállóban nyugtalanul folyton a vemhére gondolt volna, akárcsak azok a borjas tehenek, melyeket a filiszteusok használtak a frigyláda visszavitelénél, s amelyek folyton bőgtek, amint haladtak a szekérrel, mert borjaik odahaza maradtak. Csodálatos királyság a Krisztusé, melyben még a baromnak is jó sora van! „Mert a teremtett világ hiábavalóság alá vettetett a mi bűnünk miatt”. Az oktalan állatok szenvednek, mivel mi vétkeztünk. És Krisztus célja, hogy az Ő királysága visszavezesse az állatokat az ő sajátos hajdani boldogságukba. Irgalmas emberekké akar formálni minket, akik tekintettel vagyunk még a barmokra is. Én hiszem, hogy amikor az Ő királysága teljességben elérkezik, az állati természet visszaállíttatik az ő korábbi boldogságába: „az oroszlán, mint az ökör, szalmát eszik; és gyönyörködik a csecsszopó a viperák lyukánál, és a csecsemő a baziliskus lyuka felett terjengeti kezét”.  A hajdani Éden békessége és az emberek és állatok közti bizalmas kapcsolat vissza fog térni még egyszer. És épp most is, valahol csak az evangélium ismerete uralmat vesz az ember szívében, az ember kezdi felismerni, hogy nincs joga könnyelműen öldösni egy verebet, vagy egy férget, mert ez is Krisztus uralma alá tartozik. És Az, aki nem akart egy szamárvemhet használni csak úgy, ha annak anyja is ott megy mellette, hogy az is békében, jól érezze magát, Az nem akarja, hogy tanítványai közül egy is könnyelműen gondolkodjék a legkisebb teremtményről sem, mit az Ő keze alkotott! Ó, áldott boldog királyság, mely még a barmokra is szeretettel gondol! Van-e Istennek az ökrökre gondja? Bizonyára van. És még a szamárral és annak csikójával is törődik. Krisztus királysága tehát, tekintettel van úgy az állatokra, mint az emberekre.

▪ ▪ A világi győzelmekbe, s diadalmas örvendezésekbe mennyi könnycsepp vegyül, s rejtezik ott titkon! Ott van egy asszony, aki hallja a győzelmi harangokat, és így szól: „Ó, valóban győztek! De én özvegy lettem, és gyermekeim árván maradtak!” És az erkélyekről, ahonnan gyönyörűséggel néznek le és mosolyognak, lehet, hogy pillanatra megfeledkeznek barátaikról és rokonaikról, akik felett hamarosan sírniuk kell. Mert minden csatában vér folyik, és minden harcnak megvan a keserűsége, és minden diadalkiáltás mögött sírás, jajgatás és fogcsikorgatás rejtezik. Minden egyes kürtzengés, mit a csata megnyeréséért hallatnak, csak túlharsogja a sírást, a szomorúságot, és mélységes gyötrelmeit azoknak, akik ott maradtak szeretteiktől megfosztva, nyomorúságban…  - De áldott Jézus! A te bevonulásodban nem voltak könnyek! Amikor a gyermekek hozsannát kiáltottak, ők nem vesztették el apjukat a harcban. Amikor férfiak és nők zengték „Áldott, aki jön az Úr nevében!”, nem volt okuk visszafogottan kiáltani, s örömüket nem felhőzte be az elviselt nyomorúság emléke. Ó nem! Az Ő királyságában elegyítetlen, teljes öröm van! Kiáltsatok hát teljes szívvel, örömmel, ti, kik Jézus Király alattvalói vagytok! Lehet, hogy vannak bánataitok, de ezek nem Tőle vannak! Nyomorúságokban lehet részetek, mert a világban vagytok, de ezek nem Tőle származnak: az Ő szolgálata teljes szabadság! Az Ő útjai gyönyörűséges ösvények, és minden útja békesség! … Jön, hogy minden könnyet letöröljön, és nem engedi, hogy folyjanak többet! Jön, hogy felemeljen szennyes voltodból, és az Ő dicső trónjára ültessen! Hogy kiragadjon kétségbeesésed tömlöcéből, és szabad szökdécselésre tanítsa lábadat! 

▪ ▪ Nagyon kíváncsian vették körül. – És ez minden ma is, amit Krisztus az emberek ezreitől kap. Hallanak egy vallásos ébredésről. Nos, tudni akarják, mi az, és hallani akarnak felőle. Valami történik itt és itt, egy gyülekezetben; nos, igyekeznek odamenni, csak azért, hogy lássák azt a különlegességet. „Van egy furcsa prédikátor, aki különös dolgokat mond; menjünk, hallgassuk meg! Azt terveztük, hogy kirándulni megyünk – tudjátok, most kikről beszélek közöttetek – de hadd menjünk inkább oda.” Semmi más, csak a kíváncsiság, újra és újra, csak a kíváncsiság! Ez az, amit Krisztus nyer sokaktól manapság. És Őt, aki meghalt a kereszten, léha beszéd tárgyává teszik; és Őróla, aki angyalok Ura, és akit az emberek imádnak, úgy beszélnek, mintha az Északi Varázsló lenne, vagy valami különcködő szélhámos! – Ó, rettenetesnek fogjátok találni nemsokára, ha így bántatok vele!

▪ ▪ Ne higgyétek, hogy az evangélium hitelesen prédikáltatik ott, ahol nem kavarja fel az embereket. Ne higgyétek, testvéreim, hogy az evangélium Krisztus szerint prédikáltatik, ha nem gerjeszt egyeseket haragra, s másokat örömre, ha nem támaszt sok ellenséget és egy pár jóbarátot!

▪ ▪ Nekünk nincsenek épületeink, melyek Isten házai lennének; a téglák s a malter nem szentek. Azon helyek, ahol Istent tiszteljük istentiszteleti helyek, de csak addig Isten házai, míg mi bennük vagyunk. Nem hiszünk semmilyen babonaságban, mely valamely helyet szentté tesz. Mi vagyunk Isten temploma. Az emberek maguk Isten templomai. És ahova Krisztus betér, onnan kiűzi az árusokat és vásárlókat, kik adnak és vesznek, és teljesen kitöröl onnan minden önző, nyerészkedő indulatot.  Nem hiszem, hogy a Király Krisztus szíveteket az ő palotájává tette, amíg önzetlenek nem vagytok…. Ó, Mester, jöjj a te templomodba, és űzd ki a mi önzésünket! Jöjj most, forgasd fel mindezen dolgokat, melyek összhangba akarják hozni a Mammon és Isten szolgálatát! Segíts minket csak Neked élni, és másokért élni Neked szentelt élettel, és nem magunknak élni!

▪ ▪ Ó, Nagy Király! Sétálj végig ünnepi díszben, menj végig ezen a termen, és tedd olyanná, mint az egykori templomot! Jelentsd ki itt hatalmadat, és tarts üdvös fogadóórát a betegek s csonkabonkák számára: gyógyítsd a sántákat és nyisd meg a vakok szemeit! „Ó! – szól valaki – szeretném, ha megnyitná az én vak szemeimet.” Kedves lélek, ő megteszi, megteszi! Bocsásd fel Hozzá hittel fohászodat, és megtörténik, mert Ő igen közel van hozzád most. Ott áll melletted, szól a szívedhez, és ezt mondja: „Énrám nézz, és üdvözülsz, még ha a legelvetemedettebb bűnös vagy is!” Szól: „Gyógyulj meg a te bajodból!” Higgy Benne, és megment téged! Közel van hozzád, testvér, egészen közel! Az Ő jelenléte nincs jobban e szószékhez kötve, vagy valamelyik padhoz! Ne mondd: „Ki megy fel a mennybe, hogy Őt aláhozza, vagy ki megy le a mélységbe, hogy Őt felhozza?” Mert közel van Ő hozzád. Meghallja imád, még ha szavakkal ki sem mondod azt. Meghallja szíved sóhaját. Ó, szólj hozzá most, s mondd neki: „Jézus, gyógyítsd meg engem!” – és Ő megteszi. Megteszi épp most! Jöjjetek, bocsássunk fel egy fohászt, és aztán eltávozunk.
Jézus, gyógyítsd meg minket! Ments meg minket, Dávid Fia, ó, ments meg minket! Látod, milyen vakok vagyunk – ó add nekünk a hit látását! Látod, milyen sánták vagyunk – ó, add nekünk a kegyelem erejét! És most, épp most, ó, Dávid Fia, tisztítsd ki minden önzésünket! Jöjj és élj, uralkodj bennünk, mint a te templomodban, palotádban! Ó, nagy Király, a Te tulajdon nevedért kérjük ezt! Ámen.