A Krisztusnak adott nevek jelentősége
Charles Simeon (1759-1836)  1278. prédikáció-vázlata. 
Angolból fordította: Borzási Sándor (2021. December 13. Lupény)
Forrás: Charles Simeon: THE IMPORT OF THE NAMES GIVEN TO CHRIST, Discourse No. 1278. https://bible.prayerrequest.com/7511-simeon-charles-horae-homileticae-commentary-21-volumes/matthew/1/21/1/23/

Szűl pedig fiat, és nevezd annak nevét Jézusnak, 
mert ő szabadítja meg az ő népét annak bűneiből. 
Mindez pedig azért lőn, hogy beteljesedjék, 
a mit az Úr mondott volt a próféta által, a ki így szól: 
Ímé a szűz fogan méhében és szűl fiat, 
és annak nevét Immanuelnek nevezik, 
a mi azt jelenti: Velünk az Isten.
 ( Mt 1,21-23)

A sorsunkat irányító isteni gondviselés munkái rendkívül rejtélyesek és kifürkészhetetlenek. Gyakran a legsúlyosabb csapások Isten leggazdagabb áldásainak bizonyulnak, amit csak kegyelméből adhat nekünk. Ennek jelentős példáját látjuk az előttünk levő történetben. József eljegyezte magát egy igazán kegyes szűzzel; de egybekélésük előtt a lány olyan állapotban találtatott, ami Józsefnek okot adott a hűsége kétségbevonására. A törvény által megengedett eljárás legkegyelmesebb módját kívánván gyakorolni, elhatározta, hogy titokban elbocsátja. Mennyire lehangoló lehetett ez az eset e szent férfiú számára! De Isten elküld hozzá egy angyalt, hogy felfedje neki a titkot, és kijelentse, milyen céllal kell születnie a gyermeknek, és hogy egy nevet határozzon meg az újszülött számára, ami megjelölje e világban végzendő tisztségét.

I. A név jelentése
Isten gyakran kegyeskedett leereszkedni, hogy neveket adjon egyeseknek –
[Olykor megváltoztatta a neveiket (Ábrámot és Sárait Ábrahámmá és Sárává); és olykor teljességgel más nevet adott: (Jákóbot Izráellé tette). Több esetben kijelölt egy nevet előre, még mielőtt megfogant volna a gyermek. (Lk 1:13) Mindezekben tévedhetetlen bölcsességgel járt el. Amikor emberek próbáltak előre jelentős nevet adni, csak azt fedték fel, mennyire tudatlanok a jövőt illetően (Éva „Kain”-nak nevezte elsőszülöttét, ami „elnyerést” jelent: talán arra gondolt, hogy most elnyerte a megígért Magot. S valószínűleg hamarosan rájött tévedésére, s második fiát „Ábel”-nek nevezte, ami „hiábavalóságot” jelent. De mennyire melléfogott mindkét esetben! Ez utóbbi Istenéért mártírnak bizonyult; amaz pedig testvérgyilkosnak!) Azonban Isten mindent tisztán lát, elejétől végig. És Krisztus nevének ezen meghatározása jövendölés jelleggel bírt, (előre meghirdette jellemét.) ]
A Szűz fiának adott elnevezés sajátosan illett rá –
[„Jézus” egyszerűen „Szabadító”-t jelent (ApCsel 13,23); és ez gyakori név volt a zsidók között. Olykor azokat hívták így, akik nagy szabadítók voltak (Neh 9,27). Sajátos módon ilyen nevet kapott a Nún fia (4Móz 13,16). A „Józsué” név pontosan azonos a „Jézus” névvel, és így is van fordítva ApCsel 7,45-ben és Zsid 4,8-ban. Hatalmas Szabadtó volt Józsué, aki az izraelitákat az ígéret földjére vezette, amit Mózes nem tehetett meg (5Móz 1,37-38). De Krisztus, akinek előképe volt, sokkal nagyobb szabadító! Ő „cselekszi meg értünk azt, amit a törvény nem volt képes megcselekedni” (Rm 8,3. ApCsel 13,39). Isten igazi Izráelét a mennyei Kánaánba vezeti.]
Egy ilyen jelentős esemény joggal kelti fel figyelmünket, hogy kérdezzük: 

II. Mi a névadás oka?
Eltekintve minden más októl, az igében két okot látunk:
1. Hogy beteljesítse a próféciát –
[Ézsaiás előre megmondta, hogy a Messiást Immánuelnek nevezik (És 7,14). Az eseményből kitűnik, hogy Isten nem szándékozott szószerinti beteljesedést adni e próféciának. Azonban ennek szelleme be kellett teljesüljön. Mármost a „Jézus” név lényegében egyenértékű „Immánuellel”. „Jézus” azt jelenti: „Isteni Szabadító”; és „Immánuel” pedig: „Isten velünk van!” És az evangélista tudtunkra adja, hogy e név kiszabása e prófécia beteljesítése érdekében történt (Mt 1,22-23). ]
2. Hogy kijelentse az újszülött tisztségét és jellemét.
[A szűz fia a világ Üdvözítője kellett legyen. Meg kellett váltania drága áron és nagyhatalommal a népét, mely örök kárhoztatás ítélete alatt volt. Az ő élete volt a váltságbér, amit lelkeikért fizetett (Mt 20,28). Ezért az Ő megváltott tulajdonainak neveztetnek (Ef 1,14. Lásd még 1Kor 6,20 és 1Pt 1,18-19). Úgyszintén a bűn és Sátán fogságában voltak (Lk 11,21. 2Tim 2,26). És Ő egy kiváltképpen való néppé kellett őket tegye, jó cselekedetekre igyekvőkké (Tit 2,14). Sőt, végeredményben a bűn büntetése és fertőzése hatáskörén kívül kellett őket helyeznie. Fontos volt, hogy e nagy munka kifejeződést nyerjen az Ő nevében. És igénk elmondja, hogy épp ezzel a céllal adatott néki a név.]

III. Benne (e névben) való érdekeltségünk
[Bizonyára a Jézus nevének a legdrágábbnak kell lennie minden követője számára. Mi lehet nagyobb haszon a bűntől való szabadulásnál? A bűn uralma alóli megmentés kimondhatatlan áldás. A hívő nem kevésbé kívánja ezt, mint magától a pokoltól való szabadulást. A bűn büntetésétől való szabadulás úgyszintén mérhetetlen kegyelem. Mennyire drága a bocsánat egy megterhelt lelkiismeretnek! Milyen édes Isten kegyelmének érzete a halál óráján! Milyen nagy örömmel nézhet a megdicsőült lélek az ítélet napjára! Nos, Jézus mindezt megszerezte számunkra az ő drága vérével, és ingyen árasztja ez áldásokat minden hívő követőjére. Gazdagon adja mindazoknak, akik benne hisznek. Nincs-e hát méltó oka amaz isteni átokformának (1Kor 16,22)? – Nem fognak-e a kövek is azok ellen kiáltani, akik megtagadják tőle a dicséretet? Legyen hát Jézus drága mindnyájunknak! Hangolódjunk rá Izráel dalnokának hálás dallamára (Zsolt 103,1-4).---]

INTÉS. 
Nem tehetem, hogy befejezésül ne szólnék röviden azokhoz, akik ez ünnepi időt testi élvezetekkel töltik –
[A keresztyének nagy többsége nyilván úgy gondolkodik, hogy Krisztus testté létele nagyobb szabadságot ad nekik a bűnre. S ez istentelen gondolkozásmód nagymértékben fokozza vétküket! De milyen őrültség azt képzelni, hogy ilyen állapotban valaha is üdvözülhetnek! Ha így üdvözülhetnének, akkor az angyalnak egészen másképpen kellett volna meghatároznia a Jézus nevének jelentését (inkább azt kellett volna mondania. „Ő szabadítja meg népét az ő bűneiben,” s nem bűneiből). S nyilván ez esetben Krisztus a bűn szolgája lett volna. De ki az, aki az apostollal ne fejezné ki teljes utálatát egy ilyen gondolatra (Gal 2,17)? Urunk világosan megmondta, hogyan fog viszonyulni az ilyen önmagukat becsapó bűnösökhöz (Mt 7,23). – Fordítsuk tehát Krisztus testet öltését azon célokra, amelyekért jött; és szent félelemmel remegjünk, nehogy haragra gerjesszük a Megváltót magát, s így kérlelhetetlen pusztítónkká váljék! (2Thess 1,8. Zsolt 2,12 ]