Author: B. Sandor

Lukács 11,14-23
Kálvin igemagyarázata

Forrás: Kálvin János magyarázata Máté, Márk és Lukács összhangba hozott Evangéliumához. II. kötet. 1940. Székelyudvarhely
Fordította: Rábold Gusztáv.

A farizeusok ármánykodása.

Krisztus válasza.

(101.) Máté 12: 22-24 Akkor egy vak és néma ördöngöst hoztak ő eléje; és meggyógyítá azt, annyira, hogy a vak és néma mind beszél, mind lát vala. 23. Es elálmélkodék az egész sokaság, és monda: Vajon nem ez-é Dávidnak ama Fia? 24. A farizeusok pedig ezt hallván, mondának: Ez nem űzi ki az ördögöket, hanemha Belzebubbal, az ördögök fejedelmével.
Márk 3:20-23 Azután haza térének. Es ismét egybegyűle a sokaság, annyira, hogy még nem is ehetnének*. 21. A mint az övéi ezt meghallák, el jövének, hogy megfogják Őt; mert azt mondják vala, hogy magán kívül van. 22. Az írástudók pedig, a kik Jeruzsálemből jöttek vala le, azt mondák, hogy: Belzebub van vele, és: Az ördögök fejedelme által űzi ki az ördögöket.

*) Kálvin szövegében e helyen a panem szó olvasható, e szerint a magyar jelentése ez volna: hogy még kenyeret nem is ehetének.

Luk. 11:14. Es ördögöt űz vala ki, mely néma vala. És lőn, mikor kiment az ördög, megszólalt a néma; és csodálkozék a sokaság. 15. Némelyek pedig azok közül mondának: A Belzebub által, az ördögök fejedelme által űzi ki az ördögöket.

Márk 20. Haza térének. 
Kétségtelenül elég hosszú időt foglal itt össze Márk, midőn a csodákról arra az istentelen összeesküvésre tér át, melyet Krisztus rokonai szőttek maguk közt, hogy őt, mint őrültet megkötözzék. 
Máté és Lukács csak egy csodáról tesz kifejezetten említést, mely alkalmat adott a farizeusoknak Krisztus rágalmazására. Mivel azonban ez utolsó részletet illetőleg mind a hárman megegyeznek egymással, ide láttam jónak beszőni Márk szavait. 
De csodálatos, hogy Krisztus rokonaiban is oly nagy volt a romlottság, pedig nekik kellett volna első sorban segíteniük őt az Isten országának előbbre vitelében. 
Mikor látják, hogy Krisztus már némi nevet szerzett magának, a nagyravágyás viszketege bántja őket, a Jeruzsálemben való ünnepeltetést áhítják: arra buzdítják ugyanis, hogy oda menjen, mert ott jobban mutogathatja magát. 
Most azonban annak láttára, hogy Krisztus egyrészt gyűlöletes az előkelők előtt, másrészt ezek jó része, mint sok rágalommal terheltet megveti, hogy ebből semmi kár, irigység vagy gyalázat ne háruljon a közös nemzetségre, azon tűnődnek, hogy kezet emelnek ellene s mint örültet otthon tartják megkötözve; pedig hogy ez volt a meggyőződésük, az kiviláglik az evangélista szavaiból. 

Ebből először is azt tanuljuk, mily nagy az emberi elme vaksága, hogy ily fonákul ítél az Isten nyilvánvaló dicsőségéről. 
A Szentlélek ereje bizonyára nagyszerűen ragyogott fel Krisztus minden mondásában és cselekedetében, ami ha ismeretlen volt is mások előtt, a közeli kapcsolat mellett mint maradhatott rejtve a rokonok előtt? Mivel azonban az eljárás ama módja, melyet Krisztus követ, nem tetszik a világnak, s így nemcsak ennek kegyét nem szerzi meg magának, hanem inkább sokak gyűlöletének teszi ki magát, ezért esztelennek tartják. 
Másodsorban pedig azt tanuljuk meg, hogy a hit világossága nem testből és vérből álI, hanem mennyei kegyelemből, hogy senki ne dicsekedjék másban, mint a Szentlélektől való ujjászületésben, mint PáI mondja: Azért ha valaki Krisztusban van, új teremtés az (II. Kor. 5, 17).

Máté 22. Ekkor hoztak ő eléje. 
Lukács a hatásból némának mondja az ördögöt, mely ez embert megszállva tartotta, Máté azonban azt mondja, hogy kettős csapás sújtotta az embert. 
Kétségtelen ugyan, hogy sokan a természeti bűnökből kifolyóan vakok és némák, de ez világos, hogy elvesztette a szeme világát, és meg volt fosztva beszélő képességétől, bár látó idegeiben és nyelvének arányosságában nem volt semmi fogyatkozás sem. 
Nem csoda továbbá, hogy ily nagy szabadságot kap a sátán a testi érzékek megrontására, mikor Isten jogos engedélyével megrontja és felforgatja a lélek minden tehetségét.

23. És elálmélkodék az egész sokaság. 
Ebből azt következtetjük, hogy szemmel látható volt az Isten ereje, mely bámulatba ejtette a rosszindulatú érzéstől teljesen ment és romlatlan népet. Mert miért is  csodálkoztak valamennyien, ha nem azért, mert a dolog kényszerítette őket reá? 
S valóban nincs is kötöttünk senki sem, aki ebben a történetben, mintegy tükörben Isten szokatlan hatalmát ne látná, ebből pedig az következik, hogy ördögi méreggel volt beszennyezve az írástudók elméje, kik nem féltek Isten ez oly kiváló cselekedetét megrágalmazni.
Megjegyzendő azonban a csoda gyümölcse, hogy akik látták, bámulatba esve önmagukban kérdezgették, vajon nem Jézus-e a Krisztus. Isten erejének felismerése után ugyanis szinte kézen fogva vezettetnek a hithez, nem mintha hirtelen olyan előmenetelt tettek volna, aminőt kellett volna (hiszen bizonytalankodva beszélnek), mindazáltal nem kicsiny az eredmény, mikor önmagukat ébresztik a Krisztus dicsőségének figyelmesebb megfontolására. 
Némelyek szerint tökéletes a meggyőződésük, a szavak azonban nem árulnak el semmi ilyesmit, sőt maga a tény azt mutatja, hogy a váratlan eseménytől megrendülten nem ítéltek tökéletesen, hanem csak az jutott eszükbe, lehetséges, hogy ő a Krisztus.

24. A farizeusok pedig mondának. 
Bár ily világos és kétségbevonhatatlan dologban nem tudtak az írástudók vonakodni, mégis rosszakaratulag megrágalmazzák Krisztus isteni cselekedetét, s nemcsak elhomályosítják a csoda dicsőségét, hanem gyalázatot igyekeznek belőle kovácsolni, mintha bűbájos ördögűzés révén történt volna, s e cselekedet előidézőjének, minthogy embernek nem volt tulajdonítható, az ördögöt teszik meg. 
A Belzebub szóról már szóltunk a 10. résznél; az ördögök közti fejedelemségét a 9. részben említettük. Mert nem is a nép tévedése vagy babonája alapján tesznek meg az irástudók a gonoszlelkek közül egyet fejedelemnek, hanem a kegyesek közt elfogadott vélemény alapján, hogy így a gonoszoknak is meglegyen a fejük, amint Krisztus feje az egyháznak.

(102.) Máté 12: 25-32. 
Jézus pedig, tudva az ő gondolataikat, monda nékik: Minden ország, amely magával meghasonlik, elpusztul; és egy város vagy háznép sem állhat meg, amely meghasonlik magával. 26. Ha pedig a Sátán a Sátánt űzi ki, önmagával hasonlott meg; mimódon állhat meg tehát az ő országa? 27. És ha én Belzebub által űzöm ki az ördögöket, a ti fiaitok ki által űzik ki? Azért ők magok lesznek a ti bíráitok. 28. Ha pedig én Istennek Lelke által űzöm ki az ördögöket, akkor kétség nélkül elérkezett hozzátok az Isten országa. 29. Avagy mi módon mehet be valaki a hatalmasnak házába és rabolhatja el annak kincseit, hanemha megkötözi előbb a hatalmast és akkor rabolja ki annak házát? 30 A ki velem nincsen, ellenem van; és aki velem nem gyűjt, tékozol. 31. Azt mondom azért néktek: Minden bűn és káromlás megbocsáttatik az embereknek; de a Lélek káromlása nem bocsáttatik meg az embereknek. 32. Még a ki az ember Fia ellen szól, annak is megbocsáttatik; de a ki a Szent Lélek ellen szól, annak sem ezen, sem a más világon meg nem bocsáttatik.
Márk. 3 :23-30. 
Ő pedig magához híván azokat, példázatokban monda nékik: Sátán miként tud Sátánt kiűzni? 24. És ha egy ország önmagában meghasonlik, meg nem maradhat az az ország. 25. És ha egy ház önmagában meghasonlik, meg nem maradhat az a ház. 26. És ha a Sátán önmaga ellen támadt és meghasonlott, nem maradhat meg, hanem vége van. 27. Nem rabolhatja el senki az erősnek kincseit, bemenvén annak házába, hanemha elébb az erőset megkötözi, és azután rabolja ki annak házát. 28. Bizony mondom néktek, hogy minden bűn megbocsáttatik az emberek fiainak, még a káromlások is mind, amelyekkel káromlanak: 29. De aki a Szent Lélek ellen szól káromlást, nem nyer bocsánatot soha, hanem örök kárhozatra méltó. 30 Mivelhogy ezt mondják vala: Tisztátalan lélek van benne.
Luk. 11:16-23. 
Mások meg, kísértvén Őt, mennyei jelt kívánának tőle. 17. Ő pedig tudván azoknak gondolatát, monda nékik: Minden ország, mely magával meghasonlik, elpusztul; és ház a házzal ha meghasonlik, leomlik. 18. És a sátán is, ha ő magával meghasonlik, mimódon állhat meg az ő országa? mert azt mondjátok, hogy én a Belzebub által űzöm ki az ördögöket.  19 És ha én a Belzebúb által űzöm ki az ördögöket, a ti fiaitok ki által űzik ki? Annakokáért ők maguk lesznek a ti bíráitok. 20. Ha pedig Isten ujjával űzöm ki az ördögöket, kétség nélkül elérkezett hozzátok az Isten országa. 21. Mikor az erős fegyveres őrzi az ő palotáját, amije van, békességben van; 22. De mikor a nálánál erősebb reá jövén legyőzi Őt, minden fegyverét elveszi, melyhez bízott, és amit tőle zsákmányol, elosztja. 23. Aki velem nincs, ellenem van; és a én velem nem takar, tékozol. 
Lukács 12: 10. 
És ha valaki valamit mond az embernek Fia ellen, megbocsáttatik annak; de annak, s ki a Szent Lélek ellen szól káromlást, meg nem bocsáttatik.

Máté 25. Jézus pedig tudva az ő gondolataikat. 
Bár jól tudta Krisztus és elég sokszor tapasztalta, hogy az írástudók rossz akaratuknál fogva, minden cselekedetét félre szokták magyarázni, mégsem kétlem, hogy Máté és Lukács azt jelzi e helyen, hogy Krisztus a szívükbe látott. Valószínű ugyan, hogy nyíltan ócsárolták Krisztust, úgy hogy az ő füléhez is eljutottak a rágalmak, de Krisztus az ő isteni lelkével tudta, minő szándékkal ócsárolják Őt. 
Gyakran megtörténik ugyanis, hogy fonákul vélekednek az emberek, de ezek mégsem szándékosan támadják azt, ami helyes, hanem tudatlanságból botlanak, vagy legalább is nem ápolják a rejtett és titkos mérget, hanem a meggondolatlanság ragadja el őket. 
Értelme tehát e helynek az, hogy Krisztus azért kelt ki ellenük hevesebben, mert tanúja és bírája volt a bensőjükben támadt rossz indulatnak.

Minden ország. 
Krisztus az ellene felhozott rágalmat először egy közmondásszerű kifejezéssel cáfolja, 
ez a cáfolás azonban mintha nem volna elég erős. Hiszen tudjuk, minő szemfényvesztéseket űz néha a sátán, mikor a látszólagos meghasonlásra mutat rá, hogy babonába ejtse az emberek értelmét. 
Így a pápistáknál szokásos ördögűzések nem egyebek, mint a sátánnak árnyékszerű s hazug összeütközései önmagával. 
Krisztusra azonban semmiféle ilyen gyanú sem háramlott, mert Ő úgy űzte ki az ördögöket az emberekből, hogy ezeket épekké és egészségesekké tette az Isten számára. 
Valahányszor önmagával ütközik össze a sátán, mindig csak úgy színleli a vereséget, hogy azért ő maga nem kevésbbé diadalmaskodik, 
Krisztus azonban nyílt küzdelemben támadta meg a sátánt, hogy őt teljesen Ieverje, és semmit se hagyjon meg az ő hatalmában. Nem verte Őt le az egyik oldalon azért, hogy még jobban megerősítse a másikon, hanem minden oldalról megsemmisítette ravaszságait. 
Helyesen következteti tehát Krisztus, hogy ő egyáltalán nincs vele közösségben, mert csakis az a célja a ravaszság ez atyjának, hogy a maga uralmát fenntartsa. – 
Ha valaki azt hozná fel, hogy az ördögöket gyakran szédület és vak esztelenség ragadja el, úgy hogy önmagukat teszik tönkre, erre könnyű megfelelni azzal, hogy Krisztus szavai képtelenségnek állítják az írástudók ama mondását, hogy az ördög, ki mindenképpen hatalmában igyekszik tartani az embereket, maga semmisíti meg azt a hatalmat, melyet az emberek fölött gyakorolt. 
Meg kell azután még jegyeznünk, hogy Krisztus úgy használja az általánosan bevett közmondásokat, hogy csak valószínű következtetések legyenek, nem pedig szilárd bizonyítékok. 
Tegyük még hozzá, hogy ismeretes és eléggé bebizonyított dolgokról beszélvén egész biztonsággal vádolja ellenségei lelkiismeretét. Mindenki előtt tudva volt, hogy a sátánt birtokából űzi ki Krisztus, és mindennél nyilvánvalóbb volt, hogy ezt a célt szolgálta minden csodatette, s ebből könnyű volt megállapítani, hogy az ő ereje, mely annyira ellenére volt a sátánnak, isteni eredetű.

27. A ti fiaitok ki által űzik ki? 
Méltánytalan és rosszindulatú ítélethozatallal vádolja őket, mert nem egyformán, hanem a személyek iránt való elfogultsággal nyilatkoztak ugyanarról a dologról. Ez a méltánytalanság pedig azt mutatja, hogy náluk nem a méltányosság és egyenesség érvényesül, hanem a vak szeretet vagy gyűlölet uralkodik, sőt a bűnös önszeretetnek és irigységnek jele volt, hogy Krisztusban kárhoztatják, amit az övéiknek dicséretül tulajdonítottak. 
Az ő fiaik kifejezést egyesek az egész nép fiai helyett értik, s azt gondolják, hogy az apostolok neveztetnek így, mert őket fiaiknak ismerték el, míg Krisztust idegen embernek tartották. Mások a régi prófétákra vonatkoztatják e szavakat. 
Én azonban nem kétlem, hogy Krisztus itt az ördögűzőket érti, kiknek szolgálatait akkor általában igénybe vették a zsidók, mint kitűnik ez a Csel, 19, rész 13. verséből. Valószínű ugyanis, hogy semmivel sem gondolkoztak ők emberségesebben Krisztus tanítványairól, mint magáról a Mesterről. S erőltetett dolog ezt a halottakra vonatkoztatni, mikor a szavak világosan elárulják az akkori időre való vonatkozást. Nem voltak ugyan a zsidóknak a törvény előírása alapján ördögűzőik, tudjuk azonban, hogy Isten különböző csodákkal tett szakadatlanul bizonyságot a köztük való jelenlétéről, hogy megtartsa őket a szövetség hitében és igaz tisztelésében. Így megtörténhetett, hogy Isten nevének segítségül hívásával elűzték az ördögöket. 
A nép pedig Isten ez erejét tapasztalva vakmerőségében erre állandó tisztséget állított fel magának. Azután a pápisták is, hogy az ő állapotuk se legyen alávalóbb, velük versengve állították be az ördögüzőket, s így majmolták a majmokat. 
Azután egyáltalán nem is volt szükség ez ördögűzéseknek Krisztus szavaival való igazolására azért, hogy megfeddje azok gonoszságát, kik szenteknek akartak látszani és Isten nevével akartak kitűnni, Krisztust pedig Belzebub szolgájának tartották. E szemrehányás ugyanis (mint mondják) a személy ellen irányul.
Ami rögtön ez után következik, hogy a ti fiaitok tesznek a ti bíráitok, átvitt értelmű mondás s jelentése ez: Nem kell messzire menni a ti elítéltetéstekért; Belzebubnak tulajdonítjátok a tőlem véghez vitt csodákat, pedig a ti fiaitokban dicséritek ugyanezeket. A házatokban van tehát, ami elegendő a ti elítéltetéstekre. 
Ha valaki másként akarná ezt értelmezni, úgy t. i., hogy szemükre Iobbantja Istennek kegyelmét, mely néha az ördögűzők révén megnyilvánult, ezt sem igen ellenzem. Mert bármily elfajultak voltak is, mégsem akarta őket az Úr teljesen megfosztani a maga erejétől, hogy e tekintetben némi bizonysággal ékesítse fel a papságot és a templom tiszteletét. Nagy mértékben a dologra tartozott ugyanis, hogy világos jegyek különböztessék meg ezeket a pogányok babonáitól. Szerintem azonban az előbbi értelem a valódi.

28. Ha pedig én Istennek lelke által űzöm ki az ördögöket. 
Lukács átvitt értelemben használja e helyen a Lélek helyett az ujj szót: mivel ugyanis a Lelke által cselekszik és mutatja ki erejét az Isten, méltán tulajdonítható neki itt az ujj szó. Ez pedig nagyon is szokásos kifejezés volt a zsidóknál, amint Mózes is mondja, Faraónak bölcsei így szóltak: Az Isten ujja ez (II. Móz. 8, 19). 
Krisztus egyébként az előzményekből következteti azt, hogy hálátlanok Isten iránt az írástudók, mert nem akarják, hogy náluk az Isten uralkodjék. Eddig ugyanis az ő silány rágalmukat cáfolta: most mintegy már legyőzötteknek beszél, hogy ne helyezkedjenek istentelenül szembe Isten országával. 
Nem szorítkozik azonban Krisztus csak magára a csodára, hanem szól ez alkalommal eljövetele okáról is, jelezve, hogy nemcsak e különleges cselekedetet kell fontolóra venniük, hanem sokkal messzebbre kell tekinteniük, arra t. i., hogy Isten az ő Messiásának kinyilatkoztatásával az ő megromlott üdvösségüket akarja helyreállítani s országát közöttük megújítani. 
Látjuk tehát, hogy Krisztus a hálátlanságukról panaszkodik, mert dühöngve távolítják el a maguk köréből Isten hasonlíthatatlan kegyelmét. 

Az elérkezett ige nyomatékos, mert t. i. önként jelenik meg előttük Isten szabadítóként, ők azonban tőlük telhetőleg messzire távolítják el maguktól, s bár közöttük van s az ő üdvösségükön munkálkodik, nem akarnak neki helyet adni.

29. Mi módon mehet be valaki… 
Bár szavakban eltérnek egymástól az evangélisták, a lényegben mégis igen szépen megegyeznek: 
folytatja ugyanis Krisztus az Isten országára vonatkozó föntebbi szavait, s elkerülhetetlennek mondja a sátán erőszakos elűzetését, hogy elfoglalhassa Isten az emberek között országát. 
Nem egyéb tehát ez a mondás, mint megerősítése az előzőnek. 
Hogy azonban teljesen tisztában legyünk Krisztus gondolatmenetével, emlékezetünkbe kell idéznünk azt a föntebbi analógiát, melyet Máté állított fel a Krisztustól eredő látható és lelki kegyelem közt. Amit tehát a testekkel szemben teljesített Krisztus, arról azt akarta, hogy a Ielkekre vonatkoztassák: amikor tehát megszabadította Krisztus az emberek testi érzékeit az ördög zsarnoki uralmától, ezzel tanúbizonyságot tett arról, hogy őt az Atya küldte szabadítóul, hogy megsemmisítse az ördögnek a lelkek fölött gyakorolt lelki zsarnokságát. 
Visszatérek most az ő szavaira. Azt állítja, hogy nem lehet megtörni az erős és hatalmas zsarnok uralmát addig, míg fegyvereitől meg nem fosztották, mert önmagától sohasem fog meghátrálni, hacsak magasabb erőt nem állítanak vele szembe. 
De mi a célja e mondásnak? 
Először is tudjuk, hogy az ördög lépten-nyomon a világ fejedelmének neveztetik. A zsarnokság pedig, melyet gyakorol, minden oldalról hatalmas erődítményekkel van körülsáncolva. 
Megszámlálhatatlan köteléke van ugyanis az emberek behálózására, sőt akik már hatalmába estek, azokat annyira lenyűgözi különböző bilincsekkel, hogy jobban kedvelik azt a szolgaságot, melynek rabjai, semhogy bármi módon is a szabadság után áhítoznának. 
Megszámlálhatatlan faja van azután az ártalmaknak, melyekkel a nyomorúságosan elnyomott embereket lába alatt tartja. Szóval semmi sem áll útjában, hogy ellenmodás nélkül zsarnoki módon ne uralkodjék a világon, nem mintha bármit is tehetne magának a Teremtőnek akarata ellenére, hanem mivel Ádám ez idegen uralom alá hajtotta valamennyi utódát, mikor elidegenedett az Isten uralmától. 
Azonban bármennyire természetellenes is a sátán uralma, s bár az emberek Isten igazságos büntetéséből kifolyólag vannak is alávetve bűnösségük miatt az ő zsarnokságának, mégis zavartalanul birtokolja hatalmát, úgy hogy büntetlenül erőszakoskodik rajtunk mindaddig, míg hatalmasabb erő nem támad. 
Erősebb azután e földön nem található, mert az embereknek semmiféle képességük sem elegendő a maguk megsegítésére: ezért ígértetett az égből a szabadító. 
A szabadításnak ezt a módját pedig elkerülhetetlennek mutatja ki Krisztus, úgy hogy úgy csikar ki mindent a sátán fegyveres kezéből, mert ez semmit sem bocsát ki hatalmából, hacsak nem kényszerítik rá. 
E szavakkal jelzi, hogy hiába remélik az emberek a szabadítást mindaddig, míg erőszakos összecsapásban alul nem marad a Sátán. 
De bár nyilván az írástudókat vádolja tudatlansággal, mert nem ismerik Isten országának elemeit, mégis majdnem mindenkire vonatkozik ez a feddés, mert majdnem mindenki ebben a tudatlanságban szenved. 
Senki sincs, aki szavakkal azt ne hánytorgatná, hogy áhítja az Isten országát: e mellett azonban nem tűrjük, hogy Krisztus oly erősen harcoljon, amint kellene, hogy zsarnokunk kezéből kiragadjon bennünket, éppen mint mikor a beteg az orvos segítségét kéri, de irtózik minden orvosságtól.
Most már tudjuk minő célzattal hozta fel Krisztus ezt a példázatot: ki akarta t. i. mutatni az írástudókról, hogy ellenségei ők az Isten országának, mert rosszindulatúlag ellenálltak ez ország kezdetének. 
Mivel azonban valamennyien alá vagyunk vetve a sátánnak, tanuljuk meg, hogy Isten csak akkor kezdi meg közöttünk országlását, amikor Krisztus bátor és győztes kezével megszabadít bennünket az említett szerencsétlen és szomorú szolgaságtól.

30. Aki velem nincsen. 
Ezt a helyet kétféleképpen értelmezik. Egyesek úgy kapcsolják össze, hogy az ellentétekből vett bizonyíték legyen, mintha ezt mondta volna Krisztus: Én csakis az ördög megsemmisítése után uralkodhatom, mert ennek minden igyekezete arra irányul, hogy szétszórja, amit én összegyűjtök. S igazán a kelleténél jobban látjuk, mily serényen igyekszik ez az ellenség Krisztus országának felforgatására. 
Én mindazonáltal inkább azok vélekedését írom alá, kik úgy magyarázzák e helyet, hogy az írástudók az Isten országa kétszeres ellenségeinek neveztetnek, mert szándékosan akadályozzák ennek fejlődését. 
Értelme tehát e helynek ez: A ti feladatotok lett volna engemet támogatni s kezet nyújtani Isten országának felépítésében. Mindaz ugyanis, aki nem támogat, bizonyos mértékben ellentáll, vagy legalább is arra méltó, hogy az ellenségek közé soroztassék. Hát akkor ti, akiket a dühös féktelenség a nyílt küzdelemre ösztönöz? 
A föntebbiekből azután eléggé kiviláglik, mily helyesen mondja itt Krisztus, hogy tékozol mindaz, aki vele együtt nem takarít: mert a mi természetünk annyira hajlandó a rosszra, hogy Isten igazsága számára csakis azoknál van hely, akik ehhez komolyan csatlakoznak. 
De még tágabb e tanítás jelentése, hogy t. i. méltatlanok a Krisztus nyájába való soroztatásra azok, kik erre buzgón nem törekesznek: mert az ő gyávaságukból történik, hogy elerőtlenedik és elpusztul az Isten országa, melynek előmozdítására vagyunk mindannyian hivatva.

31. Azt mondom azért néktek. Ezt a következtetést nem kell az előző részhez fűznünk, amennyiben ez az egész szövegtől függ. Krisztus ugyanis miután előadta, hogy az ő ördögűzését az írástudók nem helyteleníthetik a nélkül, hogy meg ne támadják Isten országát, végül azt a következtetést vonja le, hogy nem jelentéktelen és tűrhető hiba, hanem istentelen bűn, hogy tudva és akarva illetik gyalázattal az Isten Lelkét. 
Előre bocsátottuk ugyanis, hogy Krisztus nem egyszerűen a szavaik, hanem istentelen és bűnös gondolkodásuk alapján mondta, hogy minden bűn és káromlás. 
Mivel pedig a Szent LéIek ellen való káromlást minden bűnnél súlyosabbnak mondja az Úr, érdemes kutatnunk, mit jelent ez a szó. 
Akik a megátalkodottságot értik ezen, azokat könnyen meg lehet cáfolni: különben Krisztus alaptalanul és indokolatlanul állította volna, hogy nem bocsáttatik meg ezen a világon. 
Azután a káromlás nevet nem lehet bárminő bűnökre kiterjeszteni. Abból az összehasonlításból azonban, melyet Krisztus hoz fel, könnyen megállapítható a meghatározás. 
Miért mondja Krisztus, hogy nagyobb bűnt követ eI, aki a Szentlélek ellen szól káromlást, mint aki Ő ellene? 
Talán mert annyira följebbvaló a Szentlélek fölsége, hogy szigorúbb büntetés éri a megsértőjét? Bizonyára más oka van ennek: 
Mivel ugyanis Krisztusban tündöklik vissza az istenség teljessége, tőle telhetőIeg az Isten dicsőségét rontja meg teljesen és semmisíti meg, aki Őt gyalázza. Mert hogyan is volna elválasztható Krisztus a maga Lelkétől úgy, hogy akik ezt gyalázzák, sértetlenül és bántatlanul hagyják amazt? 
Ebből már következtethetjük, hogy a Szentlélek ellen való káromlás nem azért múlja felül a többi bűnt, mintha a Szentlélek följebbvaló volna Krisztusnál, hanem azért, mert az Isten igazságának megnyilvánulása után nem menthetők a tudatlanság ürügyével azok, akik ellenszegülnek.
Azonfelül megjegyzendő, hogy ami a káromlásról itt mondatik, az nem vonatkozik egyszerűen a Szentlélek Iényegére, hanem arra a kegyelemre, mellyel mi meg vagyunk ajándékozva. Mert akik meg vannak fosztva a Szentlélek világosságától, azok bármennyire lekicsinylik is a Szentlélek dicsőségét, azért mégsem vádolhatók e dologért bűnösséggel. Nem is állítjuk, hogy gyalázat éri Isten Lelkét azok részéről, kik szándékos gonoszságból támadják az ő kegyelmét és erejét, sőt azt mondjuk, hogy 
ilyen szentségtörés csak akkor történik, ha tudva Igyekszünk kioltani a bennünk lakozó Szentlelket. 
Ez az alapja annak a mondásnak, hogy inkább a Szentlelken esik sérelem, mint a Fiún, vagy magán az Atyán: természetesen mert Isten kegyelmének és erejének Iealacsonyításával egyenesen a Szentlelket támadjuk, mert ezek tőle származnak és benne nyilvánulnak meg előttünk. 
Ócsárolja-e bármelyik hitetlen ember az Istent? Olyanformán mint mikor a vak a falba ütközik. 
A Szentlelket azonban csakis az olyan ember gyalázza, ki a Szentlélektől való megviIágíttatása után tudatában van a maga istentelen lázadásának: mert nem is fölösleges az a megkülönböztetés, hogy megbocsáttatik minden más bűn annak az egynek kivételével, mely a Szentlélek ellen irányul. Aki egyszerűen káromolta az Istent, annak van reménye a bocsánatra, de akik a Szentlélekkel szemben követnek el gyalázatot, azokhoz, azt mondja Krisztus, sohasem Iesz kegyelmes az Isten. 
S vajon miért, ha nem azért, mert csakis azok káromolják a Szentlelket, kik lelkük tulajdonképpeni érzelme ellenére ócsárolják az ő ajándékait és erejét? 
Ugyanerre céloz a Márknál olvasható ama körülmény is, hogy Krisztus azért fenyegette meg oly keményen a farizeusokat, mert azt mondták, hogy a tisztátalan lélek van ő benne, mivel így változtatták szándékosan és rosszakaratúlag sötétséggé a világosságot. 
Ez pedig, mind mondják, gigászi harc az Isten ellen.
Itt mégis az a kérdés támad: Vajon a vakmerőség olyan fokára merészkednek-é az emberek, hogy nem haboznak tudva és akarva Isten ellen támadni: hiszen ez hihetetlen szörnyűségnek látszik. – 
Válaszom erre az, hogy e vakmerőség őrült vakságból ered ugyan, ebben azonban a gonoszság és a mérges düh a túlnyomó. 
Nem is alaptalanul mondja Pál (I. Tim. 1, 13), hogy bár istenkáromló volt, mégis bocsánatot nyert, mert tudatIanul cselekedte ezt hitetlenségében: ezzel a szóval különbözteti meg ugyanis bűnét az akaratos nyakasságtól. 
E hely azonban cáfolata egyúttal azok tévelygésének is, akik szerint megbocsáthatatlan minden szándékos és a lelkiismeret ellenére létrejövő bűn. 
De Pál határozottan a törvény első táblájára korlátozza ezt a bűnt, s az Úr is éppoly világosan egyféle faját jelöli meg a bűnnek a káromlás néven s egyúttal ki is mutatja, hogy ez egyenesen az Isten dicsőségével ellenkezik. 
Mindezekből pedig következtethetjük már, hogy azok vétkeznek a Szentlélek ellen és káromolják őt, kik Istennek a Szentlélek által előttük megnyilvánult erejét, melyben az ő dicsőségét kellene magasztalniuk, rosszindulatúlag az ő gyalázására fordítják és a sátánnal, az ő vezérükkel egyetemben bevallott ellenségei Isten dicsőségének. 
Nem csoda tehát, ha az ilyen szentségtörésre útját vágja Krisztus a bocsánat reménységének is: kétségbeesettnek kell ugyanis lennie annak, ki halálthozó méreggé változtatja az üdvösség egyedüli orvosságát.

Egyesek előtt ez elég szigorú eljárásnak tűnik fel, ezért ahhoz a gyerekes szőrszálhasogatáshoz fordulnak, hogy ez a bűn azért neveztetik megbocsáthatatlannak, mert a bocsánat erre ritka és nehezen is lehet elnyerni. 
Krisztus azonban világosabban beszélt, hogysem ily gyarló módon ki lehetne játszani az ő szavait. 
Nagyon is oktalan következtetés, hogy Isten kegyetlen lesz, ha soha sem bocsátja meg azt a bűnt, melynek rettenetessége kábulatba kell, hogy ejtsen mindannyiunkat, s nem is fontolják meg eléggé, mily rettenetes bűn Isten szent nevét nemcsak szándékosan megszentségteleníteni, hanem az ő arcába köpni akkor, a mikor nyíltan felragyog. 

Ugyanily tudatlanságra vall az a felfogás is hogy képtelen helyzet áll be, ha még bűnbánat révén sem nyer bocsánatot. 
A káromlás ugyanis határozott jele a Szentlélekkel szemben tanúsított megvetésnek. Következésképpen, akik ebbe a bűnbe estek, azok mind gonosz értelemre adattak. 
Amint ugyanis állításunk szerint nem történhetik meg, hogy ily borzalmas bűnbe essék az, ki valóban ujjászületett a Szentlélek által, úgy viszont tudnunk kell, hogy akik beleestek, soha fel nem kelnek: sőt Isten e tekintetben bosszút is áll kegyelmének megvetéséért, mert megkeményíti a gonoszok szívét, úgy, hogy ezek soha nem is áhítják a javulást.
32. Sem ezen stb. 
Hogy mi e szavak jelentése, azt röviden értésünkre adja Márk ama mondásával, hogy az örök ítéletre méltók, kik a Szentlélek ellen szólnak káromlást. 
Naponta kérjük Istentől bűneink bocsánatát, s Ő maga békéltet bennünket magával: végül kijelenti, hogy ő, mivel minden bűn eltöröltetett a halálban, kegyelmes hozzánk: e könyörületesség gyümölcsét pedig az utolsó napon hozza majd nyilvánosságra. 
Értelme tehát e mondásnak ez: A legkevésbbé sem remélhető, hogy bocsánatot nyernek ebben az életben, vagy felmentésre találnak az utolsó ítélet alkalmával azok, kik a Szentlélek ellen szóltak káromlást. 

Amit ebből következtetnek a pápisták, hogy a halál után bocsáttatnak meg a bűnök az embereknek, ez az álokoskodásuk minden nehézség nélkül megcáfolható. 
Először is ízetlenség tőlük, hogy a más világ kifejezést közbeeső időre erőszakolják, mikor mindenki előtt világos, hogy ez az utolsó ítélet napját jelenti. De szemtelenségük is felfedeződik, mert tanításuknak ellene mond az a szőrszálhasogatás, amivel ők takaróznak. Ismeretes az ő megkülönböztetésük, hogy a bűnök, ami a vétséget illeti, ingyen bocsáttatnak meg, a büntetés azonban és az elégtétel elengedhetetlenek. Már most azt vallják, hogy egyáltalán nincs reménység az üdvösségre, ha a halál előtt meg nem bocsáttatott a bűn. A holtakra nézve tehát nincs semmiféle bocsánat sem, hanem csak büntetés. Tagadni azonban nem merik, hogy itt a bűnről van szó. Menjenek most már, s gyujtsák fel tisztító helyük tüzét ebből a fagyos anyagból, ha lehet a jégből lángot kicsalni.