Title: Isteni vigasztalás
Author: Borzasi Sandor
Last saved by: B. Sandor
Company: - ETH0 -

Isteni vigasztalás (igehirdetőknek)

részlet 
William Perkins/1558-1602/: 
The Calling of the Ministry 
[Igehirdetői szolgálatra való elhívás] c. művéből
(II. Rész, 2. fejezet. Divine Consolation.)

Angolból fordította: Borzási Sándor, 2015. Lupény.

A könyv tartalmának átfogó ismertetése: 

Az I. Rész Jób 33,23-24  alapján feltárja 
1. Az igazi szolgák címeit, 
2. Az igazi szolgák ritkaságát, 
3. Az igazi szolgák tisztségét, 
4. Az igazi szolgák munkájának áldását, 
5. Az igazi szolgák küldetését és felhatalmazását.  --- 

A II. rész És 6,1-13 alapján szól 
1. Isten látásáról, 
2. Az isteni vigasztalásról, 
3. A helyreállásról és a küldetés megújításáról. –--

Ez az írás a The Art of Prophesying [A prófétálás művészete] c. művel egy kötetben jelent meg, ennek függelékeként, a Banner of Truth kiadónál. --- 

William Perkins a reformátorok és a puritánok határmezsgyéjén élt Angliában (az akkori anglikán egyházban). Az általa lefektetett tanítási elvek képezték későgg az utána következő puritánok módszertanát. Ma is haszonnal olvashatjuk írásait. – (ford. megjegyzése.)

És 6,6-7

És hozzám repült egy a szeráfok közül, és kezében eleven szén vala, a melyet fogóval vett volt az oltárról;  És illeté számat azzal, és mondá: Ímé, ez illeté ajkaidat, és hamisságod eltávozott, és bűnöd elfedeztetett. 

Láttuk a félelmet és rettenetet, amit Ézsaiás átélt Isten jelenlétében. Most vegyük szemügyre a módot, amint megvigasztaltatott: „És hozzám repült egy a szeráfok közül, és kezében eleven szén vala, amelyet fogóval vett volt az oltárról;  És illeté számat azzal, és mondá: Ímé ez illeté ajkaidat, és hamisságod eltávozott, és bűnöd elfedeztetett.”
	
Két alapvető dolgot látunk az igében:
1. A próféta vigaszának alapját és lényegét: ez bűne bocsánata.
2. E vigasztalás különféle körülményeit.
(i.)	Az idő: „akkor”
(ii.)	A szolga, ki által ez történt: egy angyal, „egy a szeráfok közül”
(iii.)	A mód, melyben ezt végbevitte – gyorsan. „repült”
(iv.)	Az eszköz, vagy külső jel: „eleven szén… az oltárról”
(v.)	Külső alkalmazása: „megérintette ajkait” 

Mivel a vigasztalás lényege a sorrend végén található, ezért először nézzük a körülményeket.

Az idő.

Az első körülmény az a sajátos időpont, mikor a próféta vigasztalást nyert és megszabadult félelméből. Akkor, mondja az ige (angol fordításban – ford. megj.). Vagyis, félelmének és rettenetének átélése következtében, és nem előbb. Isten mindig ekként bánik az Ő szentjeivel. Az üdvösség kegyelmi áldásaiból semmit sem ad nekünk, amíg valamilyen úton-módon igazi alázatra és bűneink feletti igaz szomorúságra nem vezet el bennünket. Az alázatosság készít utat a kegyelemnek. Amikor bűneink és a bűn miatti nyomorúságunk átérzésével Isten kiábrándít bennünket önmagunkból, úgy, hogy semmit sem találunk immár magunkban egyebet, csak félelemre és borzalomra való okot, bűnösségünk miatt: akkor szívünkbe önti a kegyelmének és édes vigaszának olaját, felüdíti lelkünket irgalma harmatával. Ez igazság nem igényel további bizonyítást. Ha a Szentírásba lapozunk, úgy találjuk, hogy Isten nem hívott soha el a kegyelem állapotába, vagy egyházában valamely jeles munkára vagy hivatalba embereket, anélkül, hogy előbb meg ne alázta volna őket. Aztán kivonta őket minden öntetszelgésből (felfuvalkodásból) és végbevitte bennük és általuk csodálatos munkáit.
	E tan gyakorlati értéke mindenekelőtt az, hogy megtanítson minden embert helyesen értékelni azokat a próbatételeket, nyomorúságokat, melyeket Isten rájuk helyez ebben a világban. Általában türelmetlenek vagyunk ezekkel szemben, és zúgolódunk ellenük. De a keresztyénnek meg kell fontolnia, miként bánt Isten mindig az Ő gyermekeivel. Ha ezt megteszi, jó oka lesz rá, hogy ne a megszokott zúgolódással reagáljon a csapásokra. Valami nagy nyomorúságot hozott Isten rád? Meglehet, hogy valami nagy kegyelmi művet szándékszik végbevinni benned, vagy valami nagy irgalmassági munkát akar általad elvégezni az Ő egyházában, és erre készít fel általa. Tanuld meg a szent prófétával mondani: „Megnémultam, nem nyitom fel a számat, mert te cselekedted!” (Zsolt 39,9). Hogy mi Isten szándéka, nem tudod megmondani: ezért csendességben és türelemben őrizd meg a lelkedet! 
	Vigaszt jelent ez mindazoknak, akik el vannak keseredve bűneik miatt, és Isten haragja alatt érzik magukat. Helyzetük mégsem szerencsétlen. Tulajdonképpen nem is kétségbeejtő, mert a kegyelem és irgalom felé vivő országúton találtatnak. Isten csak azokat igazítja meg, akik bűnbánattal megtérnek. Csak azokat emeli fel, akik megalázkodtak. Csak azokat vigasztalja, akik elcsüggedtek. Csak azoknak adja irgalmát, akik tudják és érzik, hogy nélkülözik azt; csak annak, ki tudja, hogy sehol másutt nem nyerheti azt el, csak az Ő kezeiből. Boldog tehát az a személy, aki érzi a bűn súlyát és terhét. Neki Krisztus enyhülést és vigaszt fog hozni. Isten szolgái (az igehirdetők) ekként bátorítsák a lesújtott lelkiismereteket. Biztosítaniuk kell őket, ha a prófétához hasonlóan mélyen átérzik bűneiket és Isten igazságosságát, s felkiáltanak: „Jaj nékem, mert elvesztem!”, épp „akkor” a legalkalmasabbak a vigasztalásra, és a legjobban fel vannak immár készülve annak elfogadására. Így történt ez a szent prófétával is.
	Harmadszor, megtanuljuk itt, milyen úton nyerhetjük el Isten kiváló kegyelmi áldásait, akár saját üdvösségünkre, akár a gyülekezet javára vonatkozóan.  Tudatosan át kell éreznünk s ez állandó alapállásunkká kell váljon, hogy mindezek hiányoznak belőlünk (nem önmagunktól valók). Mert rendszerint Isten az Ő lelki ajándékait nem adja másnak, csak azoknak, akik alázatban és szegénységben bevallják neki és elismerik magukban, hogy szükségük van rájuk. Láthatjuk ezt az áldott Szűz példájából: „Éhezőket töltött be javakkal, és gazdagokat küldött el üresen” (Lk 1,53). A zsoltáros hasonlóképpen mondja: „Megelégíti a szomjúhozó lelket, s az éhező lelket betölti jóval.” (Zsolt 107,9). Nos, ha gazdag vagy s el vagy telve magaddal, úgy Istennek nincs semmije a te számodra.  De ha éhező vagy, úgy kész betölteni javaival. Elismered-e, hogy lelked üres? Akkor a lelki javak kincstárait tárja fel előtted, hogy megelégítsenek, és betöltsenek téged. Lesújtott vagy, mint Ésaiás, és lelked reménytelen, és mardos a félelem?  Akkor Isten és az Ő angyalai készen állnak, hogy felemeljenek és betöltsenek téged mennyei vigasztalással.
	Ennyit a vigasztalás idejéről. Most figyeljük meg a szolgát, aki által ez áldás hozzá érkezett. 

A szolga

A próféta vigasztalásának második körülménye az a szolga, aki által jött: egy angyal, egyike azoknak, melyeket szeráfoknak neveznek. Ebből négy dolgot tanulunk meg.
	Először, hogy vannak különféle fokozatok és rendek az angyaloknál. Nem tudjuk pontosan, mi különbözteti meg őket egymástól. És nem tartjuk helyesnek azt gondolni és állítani, hogy kilenc rendből állnak. Nem helyeseljük, a róluk alkotott részletes leírásokat sem, mint ahogy a római egyház teszi. Hiszen saját képzelődéseit mérvadóként kezeli (hagyományoknak nevezve őket), s a Szentírás tekintélyével egyenrangúvá teszi.
	Másodszor, megtanulhatjuk a szent angyalok Isten dicsőséges testőrei. Folyton ott állnak dicsőségének trónja körül, és szent akaratát teljesítik úgy a mennyben, mint a földön.  
	Harmadszor, Isten kegyelmes rendelése szerint, Isten gyermekeinek is a testőrei. Szolgáló lelkek ők, akik ki vannak küldve, úgymond, azzal a megbízatással, hogy a választottak javán működjenek. Mindezek az igazságok világosan vannak tanítva a Szentírásban, de nem annyira fontosak itt, mostani tárgyunknál, mely az igehirdetői szolgálat, ezért mellőzöm őket.
	Negyedszer, nyilvánvaló, hogy az angyalok azért vannak küldve, hogy segítsék és szolgálják a választottakat, különösen Isten igehirdető szolgáit. Ez világosan kitűnik itt, ahol a megrettent próféta átéli, hogy egy szent angyal kész vigaszt nyújtani neki. Ugyanez igaz és érvényes minden prófétára. Ma is, a mi időnkben, az ő védelmező és erősítő szolgálatuk nem kevésbé valóság az Újszövetség kegyes igeszólóinak, még ha nem is olyan jelek és látható módozatok által érkezik hozzánk, mint az Ószövetségben. Mert ha ők szolgáló lelkek, elküldve az üdvözülendők szolgálatára [Zsid 1,14], akkor mennyivel inkább szolgálnak azoknak, aki nemcsak maguk üdvözülnek, hanem másokat is üdvösségre vezetnek.

	Nagyon értékes és vigasztaló tan ez minden igehirdető számára. 
Megnyugvást s megelégedést hoz hivatásukba. 
Egy hivatás sem jár több kereszttel, mint ez, de egy sem hoz több örömet és vigaszt sem. Noha ők szenvedik a legtöbb gyalázatot a gonosz emberek részéről, de a legtöbb tisztességben részesülnek a szent angyaloktól. Bár ebben a világban ők mindenkinél inkább szolgái minden embernek, de senki sem tapasztalja oly mértékben az angyalok szolgálatát, mint ők.  
Nem a külső cselekmények teljesítésében segítnek minket, velünk együtt, vagy értünk munkálkodva (miként egyes római katolikus tudósok tanítják, annyira, hogy a misében egy felajánlásnál nem mondanak „Áment”, mert úgy hiszik, hogy akkor az angyalok mondanak „Áment” arra). Mindazáltal mindig jelen vannak minden szent gyakorlatban és Istentől rendelt tevékenységben, de különösen az igehirdetők által vezetett nyilvános istentiszteleteken. Ezenkívül tanúi ezen alkalmaknak, s a hű szolgák fáradozásának, szorgalmának és kitartásának. Úgyszintén gyakran testi erőt, támogatást és sok vigaszt nyújtanak nekik fárasztó utazásaikban, amikor nem tudják, milyen természeti eszközök folytán tapasztalják ezeket.

	Ez a tan megelégedést ad az ige szolgáinak amikor gyalázattal szembesülnek, és bátorságot nyújt a hivatásukkal járó veszélyek vállalásában. 
Mit számít, ha e világ befolyásos emberei ellened vannak, amikor a te pártodon angyalok állnak?!  És mi van, ha fejedelemségek és hatalmasságok ellen kell harcolnod, amikor a te oldaladon kérubok és szeráfok állnak? Isten szolgáinak sok ellenségeik vannak. Ám ha a hit szemével képesek oly tisztán látni azokat, akik velük vannak, mint ahogy a józan ésszel látják azokat, kik ellenük vannak, meggyőződéssel fogják vallani Elizeussal együtt „Többen vannak, akik velünk vannak, mint akik ővelük” (2Kir 6,16). 
	Hiteles történetek bizonyítják, minden korból, ezt az igazságot. És ezt teszi a mi tapasztalatunk is. Csodálatos látni, hány veszélyből menekültek meg a pogány világban szolgáló igehirdetők, illetve akik római katolikus környezet s nyomás alatt élnek. Az ellenük készített merényletek meghiúsultak, melyeket ellenségeik (vagy inkább tanaik ellenségei) életük kioltására kiterveztek. Szabadulásuk és számos más vigaszuk, mit munkájukban tapasztaltak, bizonyára Istennek védelméből származott, amit az angyalok közvetítő szolgálatával végez.

	Mielőtt elhagynánk e tárgyat, két jelentős kérdést kell feltennünk.

	1. Ha azt kérdezzük, Hogyan van az, hogy az angyalok több szolgálatot tesznek a kegyes igehirdetőknek, mint másoknak?  A válasz részben Istennel, részben az angyalokkal kapcsolatos. Először, Istennek különleges gondja van rájuk, minden ember felett, mert ők az Ő munkáját végzik sokkal fokozottabb módon, mit más hivatások. Az ő munkájuk közvetlen kapcsolatban áll az emberi lelkek üdvösségével. Más hivatások előbb a testtel kapcsolatosak, s aztán a lélekkel. Ezért, miközben igaz, hogy „az ő angyalainak parancsolt, hogy őrködjenek összes választottjai felett, az ő útjukban” (Zsolt 91,11), egy különleges megbízatásuk van a kegyes és hűséges igehirdetők irányában, mivel az ő útjuk különleges értelemben az Istené. 
	Továbbá, mivel az angyalok készséggel teljesítik szolgálatukat az egyház felé, akár mint egész felé, akár annak valamely része iránt, ennélfogva különösen készek szolgálatot teljesíteni a hűséges igehirdetők javára. Két oka van ennek:
	Először, azért, mert szolgatársaik nekik. Úgy az angyalok, mint a jó igehirdetők Isten követeinek neveztetnek. Isten tulajdon szolgái vagy hivatalnokai ők minden más hivatást felülmúló módon. Mivel szolgálatuk ennyire hasonló, közösen osztoznak címeikben is – az angyalok gyakran szolgáknak vannak nevezve, az ige szolgái pedig angyaloknak –, mintha egy és ugyanazon hivatást gyakorolnák. 
	Másodszor, az igehirdető feladata a lelkek megtérítése és megmentése, és éppen ez a munka az, melyben (Isten dicsőítése és az Ő akarata teljesítése mellett) az angyalok a leginkább gyönyörködnek. Ha azért vannak „elküldve, hogy szolgálatukra álljanak azoknak, akik öröklik az üdvösséget” (Zsid 1,14), akkor mennyire készek lehetnek azok javára szolgálni, akiknek szolgálata által ez az üdvösség közöltetik? És ha „öröm van a mennyben Isten angyalainak színe előtt egy bűnös ember megtérésén” (Lk 15,20), úgy bizonyára nagyon szeretnek és kívánnak jót tenni azoknak, akik által e bűnösök megtéríttetnek! Ilyen vonatkozásban az angyalok és igehirdetők ugyanazon nevet viselnek, és mindketten ugyanazon nagy munkában vannak alkalmazva, épedig a választottak üdvének szolgálatában. 
	Ezért nevezi magát az angyal János szolgatársának a Jelenések Könyvében (19,10; 22,9). Ha sajátos értelemben társak, szolgatársak és munkatársak, úgy nem meglepő, ha az angyalok készséggel hajlandók bármilyen szolgálatot teljesíteni, ami csak az istenfélő igeszolgák segítésére vagy vigasztalására szolgál. 

	2. Ha valaki azt kérdezi: Ha így áll a helyzet, milyen viszontszolgálatot kell teljesítsenek az igehirdetők hálából az angyaloknak, az ő odaadó szolgálatukért és különleges gondoskodásukért, mellyel irántuk, minden más ember felett viseltetnek? Egy római katolikus író ezt felelheti: az igehirdetőknek imádniuk kell őket, böjtnapokat és szent napokat kell tartsanak tiszteletükre, misét celebráljanak nekik és imádkozzanak hozzájuk, mint oltalmazójukhoz és közbenjárójukhoz. De vajon nem lehet a király követét vagy megbízottját anélkül tisztelni, hogy a király trónjára ültetnénk? Semmi egyéb nem elégítheti ki őt, csak a korona és a jogar? Nem tisztelhetők az angyalok másként, csak ha istenekké vagy megváltókká és közbenjárókká tesszük őket? – Erre ezt válaszolom: Mi nem merészelünk ilyen messzire elmenni, nehogy a szolgának oly jelentőséget adjunk, hogy elfeledkezzünk az uráról. Ehelyett, mivel az angyalok ilyen értékes szolgálatot tesznek Isten szolgáinak, ez elsősorban arra kell tanítson minden embert, hogy megfelelőképpen tiszteljék az igehirdetés szolgálatát. Mert ez tetszik az angyaloknak, ha tiszteljük a hű igehirdetőket, akiket ők szolgatársaiknak tartanak. 
	
Továbbá, ez arra kell, hogy tanítson minden igehirdetőt, hogy ne elégedjenek meg az üres névvel, vagy címmel, hanem törekedjenek szolgálatukat jól és hűségesen betölteni. Ilyen módon társaik az angyaloknak. Gyalázatára van az angyaloknak, amikor azok, akik nekik társai, hűtleneknek bizonyulnak. – 
Ez továbbá arra kell tanítson minket, hogy hivatásunkat szent életvitellel ékesítsük, mert amiképpen a bűn szomorítja az angyalokat és elűzi őket, úgy az erény és szentség gyönyörűséget keltenek bennük az emberekkel való közösségben. 
	Úgyszintén bátoríthat mindannyiunkat, hogy szorgalmasak legyünk abban a szent hivatásban, amelyben, bizonyosan tudjuk, Isten angyalai állnak mellettünk, segítenek minket, oltalmaznak bennünket, és tanúi a mi hűségünknek. Ki ne végezne örömmel egy feladatot, melyben angyalok állnak mellette egyféle munkatársakként?! Teljesíteni ezeket a feladatokat annyi, mint tisztelni a jó angyalokat. Az angyalok eléggé megtiszteltnek fogják magukat tartani bármely igeszolga által, ki lelkiismeretesen végzi feladatait. 
	
Ha e tisztelet mellett az igehirdetők örömet akarnak szerezni Isten angyalainak és ujjongásra kívánják bírni őket, úgy meg kell tanulniuk értékelni mindenek felett a lelkek megtérését, sokkal inkább, mint saját dicsőségüket, jövedelmüket vagy az emberek elismerését. Haladjanak teljes bevetéssel előre a tanításban és minden tevékenységükben, úgy, hogy az angyalok láthassák azt, és tanúi legyenek annak. Mert, ha örvendeznek egy bűnös megtérésénél (amint Krisztus mondja), akkor azok, akiknek legkomolyabb céljuk a bűnösök megtérítése, nagy örömet fognak nekik szerezni.
	Ekként láttuk úgy az angyalok szolgálatát Isten igeszolgái felé, és az ő kötelességeiket, melyekkel tartoznak viszonzásul irántuk. – 

E tárgy gondos megfontolása elvezethetné a világot az igehirdetői hivatás jobb felbecsülésére, meggyőzné a szülőket, hogy fiaikat e szolgálatra adják, felgerjesztené a tanulókat, hogy e hivatásra odaszánják magukat, és tanulmányaikat ezen célra fordítsák. De még ha nem vezet is el az igehirdetői szolgálat mélyebb megbecsülésére, bizonyára vigaszt és békességet ad minden hű igeszolgának kimerítő hivatása betöltésében. 
       
A mód.

Figyeljük meg, hogyan teljesítette az angyal ezt a szolgálatot a próféta iránt: nem vonakodva, vagy lehangoltan, hanem sebesen: „repült”. - Ezt nem úgy kell értelmeznünk, hogy az angyalok feltétlenül szárnyakkal rendelkeznek. Nekik nincs fizikai testük, de olyan lelki lényegből vannak alkotva, hogy rendkívüli éberséggel és elevenséggel cselekszenek, mely messze felülmúlja a mi külső érzékeinket. Ez az állítás tehát a mi felfogóképességünkhöz van alkalmazva, hogy feltárja, mennyire készségesen és gyorsan hozta az angyal a vigaszt a prófétának. Semmi sem halad gyorsabban, mint egy repülő teremtmény. Ilyen értelemben beszélünk valakiről, aki „szárnyalva végzi dolgát”.  Hasonló módon fejezi ki itt a Szentlélek az angyal készségét és gyorsaságát, hogy megvigasztalja e prófétát, és hogy tegye Isten akaratát. 

	Ebből levonhatunk néhány fontos tanulságot:
	Először, milyen kiváló szolgái az angyalok Istennek! Készséggel, jóakarattal és gyorsan teljesítik Uruk akaratát. – 
Ez arra tanítja Isten minden szolgáját, hogy ugyanezt tegyék, és kövessék példájukat engedelmességben. Annyival inkább, mivel így imádkozzuk naponta: „Legyen meg a te akaratod, mint a mennyben úgy a földön is” (Mt 6,10) – a földön, általunk, miként a mennyben, az angyalok által. Ők örömmel és habozás nélkül teszik azt. Így kell tegyük mi is. 
Kell, hogy az igehirdetők az ő helyükön, és minden egyes egyén a maga területén magára alkalmazza ezt, hogy ez serkentse őket fokozott serénységre minden kötelességükben. Ekként az áldott angyalokhoz hasonlítnak, és eljárásuk összhangban van imájukkal. – 
Másrészt, mindenki, aki e kötelességet vonakodva, vagy erőltetve teszi, az ördöghöz hasonlít! Az ördög is teszi Isten akaratát, de ezt saját akarata ellenére cselekszi. Az ilyen engedelmesség nem nyer jutalmat. De mivel Isten „a jókedvű adakozót szereti” (2Kor 9,7), úgy kétség nélkül szereti a jókedvű munkást is, ki örömmel végzi feladatát.

	Másodszor, látjuk itt a szeretetet, mellyel az angyalok viszonyulnak Isten gyermekei iránt, különösen a hű igehirdetők irányában, s mennyire készek az ő javukra szolgálni. A készség és serénység jót tenni valaki iránt, szeretetből fakad. De sajnos, még a legjobb emberek, sőt még a legjobb igehirdetők is messze elmaradnak ebben az angyaloktól! 
	Az igehirdetők meg kell tanulják ebből, hogy sose nézzék le a rájuk bízott népet, hanem gondosan teljesítsék tanítói és vezetői feladataikat. - A szeretet lényege abban áll, hogy készséggel kész szolgálni azok felé, akiket szeretünk, függetlenül társadalmi helyzetüktől. Ha a fejedelmek szeretik alattvalóikat, úgy nem sajnálnak semmi fáradságot, semmi költséget vagy erőfeszítést – sőt, ellenkezőleg: örömöt fog okozni nekik – hogy javukat szolgálhatják. Igyekezni fognak az angyalokhoz hasonlítani, kik sokkal nagyobbak az embereknél, mint ahogy ők is a maguk helyén sokkal nagyobbak alattvalóiknál. 
	Amikor az igehirdetők szeretik a rájuk bízottakat, megfeledkeznek minden személyi méltóságról, melyhez ragaszkodhatnának, és magukat „mindenkinek szolgájává teszik, hogy valamiképpen megnyerjenek némelyeket” (1Kor 9,19). ---

És mivel az angyalok oly gyorsan repülnek, és segítséget, vigaszt nyújtani készek a hű igehirdetőknek, ez továbbá arra tanít bennünket, hogy legyünk hűséges igehirdetők. Akkor biztosak lehetünk az angyalok szeretete felől, és akkor a legkészségesebben fognak szolgálni mindannyiunkat. --- 
Továbbá, tanítson ez bennünket szárnyalni oly sebesen Isten egyháza iránti kötelességeink betöltésére, mint ahogy az angyalok repülnek szolgálni nekünk, igehirdetőknek. Akkor Isten angyalai el fogják hinni, hogy szorgalmas és fáradságos szolgálatuk nem volt hiábavaló.

	Végül, az angyalok ezen készséges szorgalma, amint szeretetből fakad, minden keresztyént arra kell ösztönözzön, hogy az Isten iránti kegyesség és az Ő egyháza iránti szeretet kötelességeit készséggel és örvendező szívvel teljesítsék, éppúgy, mint ahogy az angyalok. Hajlamosak vagyunk arra összpontosítani inkább, hogy az angyalokhoz hasonlítsunk a dicsőségben, az eljövendő világban, mintsem hozzájuk hasonlítsunk dicsőségben ezen a világon. A bölcs azt mondja: „Láttál-e az ő dolgában szorgalmatos embert? A királyok előtt fog állni, nem marad meg az alsó rendűek között” (Péld 22,29). És bizonyára, mindaz, aki készségesen szorgalmatoskodik a keresztyén élet kötelességeiben, az a királyok Királya előtt fog állni a mennyben. De nem kell többet szólnunk az angyalok szolgálatáról és serénységéről. 

Az eszköz.
  
Az angyal „eleven szenet vett az oltárról”. Egy égő szén furcsa eszköz lehetett az angyal részéről, egy ilyen nagy feladathoz, a próféta megvigasztalásához. Itt az emberi észnek el kell rejtőznie, és a világi bölcsességnek össze kell omlania az Úr csodálatos munkái előtt. Isten, ha neki úgy tetszik, minden eszköz igénybevétele s használata nélkül meggyógyíthatta volna a próféta gyengeségeit, megvigasztalhatta volna őt félelmeiben és bátorságot önthetett volna belé hivatása teljesítéséhez. 
De Istennek tetszik eszközöket használni. De milyeneket? Gyenge eszközöket! Valójában olyan eszközöket, melyek látszólag ellentmondnak rendeltetésüknek. Egy parázsló széndarab kell megérintse az ajkait! Valami olyasmi, amitől inkább azt várnánk, hogy tönkreteszi beszédképességét, s ehelyett, Isten rendelése által, és az Ő szavainak ereje folytán ajkát még élőbb beszédre képesíti. 

Mindebből sok értékes tanulságokat vonhatunk le.
	Először, figyeljük meg, Isten hogyan magasztalja fel az eszközöket. Ő képes nélkülük is dolgozni, amint tette a teremtéskor, világosságot adva a világnak, napokkal azelőtt, hogy Nap lett volna (1Móz 1). De a teremtéstől kezdve, mióta a természet rendje megalapozódott, általában eszközöket használ, nem csak közönséges, hanem még rendkívüli csodálatos tetteiben is. Miközben nem mindig használ közönséges és közvetlen eszközöket, de általában eszközöket használ, még ha azok látszólag ellenkeznek is az ő valós céljaival, miként az itteni esetben. Ugyanez elmondható szinte az összes csodákról az Ó és az Új szövetségben.
	Ez ajánlásul szolgál minden embernek, hogy éljen mindazokkal az eszközökkel, melyeket Isten gondviselése elrendelt bármilyen szolgálathoz, vagy bárminek véghezvitelére, aminek elvégzéséért felelősek vagyunk. Mi nem mennyből jövő közvetlen segítségtől kell függjünk, mint ahogy sok hiszékeny és álmodozó ember teszi, kiket következésképpen éppen ezért gyakran méltán hagy magukra Isten, és minden segítségtől megfosztva szégyennek és gyalázatnak teszi ki őket.

	Másodszor, figyeljük meg Isten rendelésének hatalmas erejét, mely gyengeségben jelenik meg. Ugyanez igaz és elmondható az Ő összes nagy művéről. A teremtésben világosságot hozott elő a sötétségből. A megváltásban életet hozott elő a halálból. A mi megtérésünkben Igéje által végzi munkáját rajtunk, és ezzel von minket magához, bármennyire is igyekszik a világi értelem elvonni tőle. Ezáltal semmivé teszi a világ bölcsességét, s leleplezi teljes bolondságát. 
	Itt is ezt látjuk: megtisztítja a prófétát egy tüzes széndarabbal, holott azt várnánk, hogy ez ártani fog neki. Helyrehozza száját azzal, noha értelmünk szerint az csak égési sebeket eredményezhetett volna. Isten rendelései hatalmasak, csodálatosak és erőteljesek, noha igen ellentmondásosaknak tűnnek, vagy igen gyengék önmagukban, sőt jelentéktelenek.

	Ez arra tanít bennünket, hogy ne vessük meg a sákramentumokat, noha a kenyér, bor és víz külső elemei gyengék és közönségesek, és teljesen élettelenek önmagukban. --- 
Nem szabad megvetnünk az Ige szolgálatát sem, bár erőtlen emberek által hirdettetik, kik éppoly halandók és bűnösök, mint mások. Ha Isten képes meggyógyítani a próféta száját és megtisztítani szívét egy tüzes széndarabbal, úgy nem kell meglepjen bennünket, ha az emberek lelkiismeretére hat Igéje és a sákramentumok által. ---
Továbbá, amikor látjuk hogy kegyelmet és szentséget hoznak az emberek szívében az Ige és a sákramentumok, tanuljuk meg, hogy ne a igehirdető vagy az elemek méltóságának tulajdonítsuk ezt a hatást, hanem a mindenható Isten felséges erejének, ki képes volt megtisztítani a prófétát az oltárról vett tüzes szénnel. 

	Nem felesleges megjegyeznünk azt sem, hogy Isten itt úgy szenteli meg a prófétát, hogy tüzes szénnel illeti ajkait: mert ez azt sugallja, hogy a megfelelő és derék tanítóknak tüzes nyelvvel kell bírniuk. Ugyanilyen okból a Szentlélek tüzes nyelvekben szállt alá az apostolokra (Csel 2,3). Meglehet, hogy az egyik kép a másik előképe. Bizonyára mindkét esetben azt tanítják, hogy az igazi, hű igehirdetőknek imádkozniuk és tusakodniuk kell, hogy erővel és hatalommal teljes nyelvet nyerjenek, mely, mint a tűz, felemészti a bűnt és felperzseli a világi romlottságot. - Jeles ajándék Istentől képesnek lenni gyöngéden és nyájasan szólni, úgy, hogy beszédünk olyan legyen, mint a harmatpermetezés a zsenge pázsitra. Mégis, a tüzes nyelv az, mely ledönti a bűnt, és a kegyelem erejét működésbe hozza a szívben. Meglehet, hogy némelyeknél az ilyen tüzes nyelv hiányzik.
	Ez feltárja, hogy azok az igehirdetők, akik csendben ülnek, miközben nagy és súlyos bűnöket látnak a gyülekezetben, romlottságot az országban, és mégis nyugodtak, sohasem feddik őket: ezeknek ajkait sohasem érintette még az Isten oltáráról vett parázs! Lelkükben nem tapasztalták Isten oltárának tüzes erejét. Lelkiismeretük sosem volt megérintve. Lelkük nem volt átüzesítve Isten Lelkének megszentelő kegyelmével. Úgy élnek, mintha az igehirdetőknek csupán buzdítaniuk kellene, és sohasem feddeniük. De amikor e kérdés a jó lelkiismeret mérlegén van mérlegelve, nyilvánvalóvá válik, hogy nem a sima nyelv, hanem a tüzes nyelv az, mely főerénye egy jó igehirdetőnek. 

	De tovább menve, lássuk, honnan származott ez a parázs? Az „oltárról lett véve”. Az angyal vette Isten oltáráról, ahol ott égett a soha ki nem alvó tűz. Az a Tűz volt ez, mely a mennyből szállott alá, melyet Isten küldött a Salamon által épített templom felszentelésekor. Mivel Isten gyújtotta meg, sosem aludt ki. 
Ilyen tüzet az emberek közül senki sem tudott gyújtani. Minden más idegen tűznek számított, - amint látjuk ezt Nádáb és Abihu esetében, kik rettenetes árat fizettek, amiért áldozatukat más tűzzel kísérelték felajánlani (3Móz 10,1-2). 

	A prófétának mennyből jövő tűzzel kellett megtisztulnia. 
Ez azt tanítja, amint láttuk, hogy az igeszolgának a Szentlélektől kell nyernie tüzes nyelvét, éppúgy, miként az apostolokról olvassuk, hogy „Szentlélekkel és tűzzel kellett megkeresztelkedniük” (Csel 1,5; Mt 3,11). A tüzes nyelv különleges dísze egy igehirdetőnek. 

Azonban a tűznek mennyből kell jönnie! Buzgósága isteni és mennyei buzgóság kell legyen! 
Egyeseknek, kiknek ítélkező, vagdalkozó, rágalmazó, rosszindulatú, versengő, hazug nyelvük van, nyilván tüzes a nyelvük. De a pokol tüzétől van az meggyújtva, amint Jakab mondja: „A nyelv is tűz, a gonoszságnak összessége. Úgy van a nyelv a mi tagjaink között, hogy megszeplősíti az egész testet, és lángba borítja életünk folyását, maga is lángba boríttatván a gyehennától.” (Jak 3,6).
	Ez a mérget-lövellő gonosz nyelv nyilván tüzes, de a tüzét a pokolból vette, nem Isten oltáráról. Isten sosem fogja megengedni, hogy egyházában valami nagy munkát végezzen az, ki ilyen nyelvvel áll fel prédikálni, még ha nyelve tüzes, és beszéde erőteljes is.

	Amiképpen egyrészt az igehirdetőknek undorodniuk kell a hízelgő nyelvtől, mely csak embereknek igyekszik tetszeni, és ehelyett tüzes nyelvvel kell szóljanak: úgy másrészt éppoly lényeges, hogy ez a tűz egyedül Isten oltáráról származzék! Buzgóságuk tüzét Isten Lelke kell felszítsa, és nem a széthúzás és versengés lelke. 
Nagyravágyó lelkület, háborgó és kevély szelleműség, újítási szenvedélyek, egyéni csatározások – ezek közül egynek sincs semmi helye a szószéken. Ezek tüzes nyelvűvé teszik az embert, de nem az Isten oltáráról vett tűzzel, miként a prófétával történt. Ilyen tüzes nyelv sosem jött a mennyből, ámde az apostoloké onnan származott.

Az orvosság alkalmazása

„És illeté számat azzal” – ezekben a szavakban találjuk az Ézsaiás tapasztalatával kapcsolatos ötödik és egyben utolsó körülményt: az orvosság alkalmazását. A parázsló szén volt a gyógyszer, melyet az angyal Ézsaiás ajkához érintett, vagyis, ahhoz a részhez, mely tisztátalan volt. Mivel bűnvallásában ajka tisztátalansága miatt panaszkodott, a gyógyszer ajkára lett alkalmazva. 

Itt az angyal, aki ez esetben Istentől rendelt lelkipásztor volt, Isten minden szolgáját az isteni bölcsességnek és mennyei teológiának egy igen hangsúlyos alapelvére tanítja: hogy hallgatóik sajátos állapotához, korukhoz és egyéni tapasztalatukhoz mérve alkalmazzák tanításukat. 
	Egyes igehirdetők a tudatlanokhoz, önelégültekhez szólva, buzgón igyekeznek az evangélium vigasztaló igéit közölni velük, noha ezek még soha nem ismerkedtek meg a törvénnyel. Ilyen esetben a tüzes szén, mit az ajkához emel, nem érinti azt. Isten igazságát tanítja, ám nem jól alkalmazza. Előbb a törvényt kell ránehezíteni a lelkiismeretre. – 
Mások a törvényt hangsúlyozzák, holott hallgatóik már eléggé össze vannak törve, és inkább arra lenne szükségük, hogy az evangélium vigaszával emeljék fel őket. – 
Vannak, akik leleplezik a monarchia vétkeit, és feddik a fejedelmek és uralkodók bűneit, amikor a köznépnek prédikálnak, akiknek a keresztyénség alapvető tanítására lenne szükségük. – 
Mások ismét újítási, vagy vitakeltő elméleteiket veszik elő az egyszerű közösségekben, holott ezeket inkább az akadémiákon kellene feltárniuk.  – 
Mások a ceremóniákon rágódnak, miközben az a veszély áll fenn, hogy az evangélium lényege elvész. 
Mindezen esetekben tüzes szenet használnak, de nem a szennyezett ajkakra alkalmazzák. Minden igehirdetőnek meg kell tanulnia ezt az angyal bölcsességéből, hogy tanaik orvosságát azon korra, személyekre és helyre alkalmazzák, melyek ténylegesen fertőzöttek.  Akkor bizonyosak lehetnek afelől, hogy fáradozásuk nem hiábavaló. 

	Az ige így folytatódik: „hamisságod eltávozott, és bűnöd elfedeztetett”. Itt találjuk a   próféta  vigaszának   alapját   és   lényegét,  bűneinek bocsánatában. 
	Figyeljük meg először, miként kapcsolódik a bűnbocsánat az eszközhöz. „Ímé!”, mondja az angyal, „ez illeté ajkaidat, és hamisságod eltávozott, és bűnöd elfedeztetett”, mintha a széntől tisztult volna meg. Ilyen módon Isten felmagasztalja a tőle rendelt eszközöket, azok helyes és szent alkalmazásának tulajdonítva a valódi bűnbocsánatot és üdvösséget, noha ez nem tőlük származik, hanem az Ő saját irgalmából, és az Ő rendelésein keresztül közvetíti őket. – Nem kell tehet meglepődnünk, ha Isten megszentel egy gyermeket a keresztség vize által, és táplálja lelkünket az úrvacsorában, miközben testünk kenyeret és bort vesz magához. Az sem szabad meglepjen bennünket, hogy ezek közül bármelyiknek az elhanyagolása kárhozatot von a megvetőkre, mivel ezek Isten rendelései, melyeket azzal a céllal rendelt, hogy általuk kegyelmét árassza ránk. Mindazáltal tudatosítanunk kell magunkban, hogy a bűnbocsánat, vagy az üdvösség éppúgy nincs ezekhez az elemekhez vagy cselekményekhez kötve, mint ahogy a próféta bűnbocsánata sem volt itt a tüzes szénbe zárva. 

	De a próféta vigaszának súlypontja itt van, hogy az angyal azt mondja neki, hogy hamissága eltávozott és bűne elfedeztetett. Mintha azt mondaná: „Félelmed okát a bűneid képezték. Ezért, hogy félelmed megszűnjék, hamisságodat kell eltávoztatni, és bűneidet elfedezni: tehát bűneid megbocsáttatnak.”
	Itt azt tanuljuk meg, hogy amint a félelem a bűn miatt támad, úgy az igazi vigasz a bűnbocsánat által érkezik. Egyedül ez képes lecsendesíteni a lelkiismeretet, ez ad békességet, csak ez elégíti ki a lelket. - Látjuk ezt Dávid esetében. Vétkezett Ura ellen két rettenetes bűnével, haragra ingerelte Istent és tulajdon lelkiismeretét megsebezte. Ha a próféta azt mondta volna neki, hogy még tíz királyság felett uralkodhat, ezzel nem szerzett volna neki oly örömet, mint azzal, amikor megtérését követően azt hirdette neki: „Az Úr is elvette a te bűnödet; nem fogsz meghalni” (2Sám 12,13).
	Hasonlóképpen, amikor Isten jelenlétében Ézsaiást rettegés fogja el bizonyos bűnei miatt, hivatása betöltésében való hanyagságáért, semmilyen vigaszt sem jelenthetett volna lesújtott lelkének az, ha ilyesmit hall az angyaltól: „Egy sokkal ékesebben szóló nyelvet kapsz, és egy sokkal erőteljesebb szónok leszel! Még közvetlenebb bejáratod lesz a királyi udvarba, és a király minden kérésedet teljesíti.” Az ilyen bátorítás csak álcázott méreg lett volna számára. De az az üdvös üzenet, mely a világ összes kincsénél inkább felüdítette fáradt lelkét, ez volt: „Íme, hamisságod eltávozott, és bűnöd elfedeztetett”.

	A hűséges igehirdetők meg kell tanulják ebből, miként vigasztaljanak helyesen valakit, akit lelkiismerete vádol és zaklatott. Először eléje kell tárják személyes bűneinek szörnyű képét. Aztán Isten jelenlétébe kell idézzék, és ott letartóztatniuk bűnei miatt, egész addig, míg azok esztelenségének a látványa és Isten igazságosságának a dicsősége eléggé meg nem alázza őt. Aztán az igehirdetőnek igyekeznie kell meggyőzni lelkiismeretét bűnei bocsánata felől, valós érvekkel, Jézus Krisztus által. Ez az út, melyet Isten elrendelt, kitervelt, használt a lelkiismeret megvigasztalására. Biztos mód ez, és nem vallhat kudarcot.

	Vannak, akik azt állítják, hogy minden lelki kétségbeesés nem egyéb mind depresszió, következésképpen úgy gondolják, nincs egyébre szükség csak gyógyszerre és testi kényelemre. De mindazok, akik komolyan veszik azt a helyzetet, melyben Ézsaiás volt itt, vagy amiben Dávid találtatott, amikor leírta tapasztalatait a Zsolt 6,2-3; 6-7; 32,3-4-ben, vagy Zsolt 51-ben, igen eltérő véleményre fognak jutni, és rájönnek, hogy semmi sem képes úgy nyugtalanítani a lelket, mint a bűn. 
Amiként egy bölcs orvos előbb a betegség okait kutatja, és csak aztán törekszik azt eltávolítani, úgy a jó lelki orvosoknak mindenekelőtt betegségetek oka után kell nyomozniuk, - ezek ti bűneitek - , el kell távolítaniuk azokat. Ha ezt nem teszik meg, minden erőfeszítésük kárba ment. Bármilyen szórakozás, társaság, kedvtelés, zene vagy világi örömök és gyönyörök (akár koronát nyerne is valaki!), nem képes úgy megvigasztalni egy bűnös elkeseredett lelkét, mint az igehirdető biztos szava, ki Isten nevében, jól megalapozott érvekkel szólja ez igéket neki: „Megbocsáttattak a te bűneid!” 
De annak részletes feltárása, hogy melyek azok az igazi és jó érvek, amelyek alapján az igehirdető biztosan és vigaszteljesen bűnbocsánatot hirdethet egy bűnösnek, egy más alkalomra tartozik. 
	
Figyeld meg azt is, hogy az Úr, mielőtt új megbízatást adna a prófétának, s kiküldené őt prédikálni a népnek, először megalázza őt bűnei miatt, és aztán, bűnbánata s megtérése után, bocsánatban részesíti. Ez azt tanítja nekünk, hogy egy igehirdető sem alkalmas igazán a lelkipásztori munka szent feladataira, csak ha igazán megtért saját bűneiből, és bocsánatot s irgalmat nyert a Messiásba vetett hitben. - A teológusok sokat fáradoznak azon, hogy okleveleket szerezzenek, de Isten igazi szolgája mindenek felett erre a kvalifikálásra törekszik. Az a prédikátor fogja legerőteljesebben hirdetni a bűnbocsánatot másoknak, akinek a lelkiismeretében Isten kijelentette saját bűneire az Ő bocsánatát.
 
	Végül, jegyezzük meg, mennyire törődik az Úr Ézsaiással. Ahelyett, hogy vigasz nélkül hagyná őt (mivel senki sem volt ott az emberek közt, kit hozzá küldjön), egy angyalt küld hozzá vigasztalóul. Ha nincs más próféta, hogy megtegye, úgy egy angyal fogja kijelenteni bűnei bocsánatát! – 
Legyen ez bátorításul minden pásztor és igehirdető részére Isten egyházában, hogy keményen és hűségesen végezzék munkájukat kijelölt helyükön. Isten hűsége sosem fogja cserbenhagyni őket, vigaszt sem fognak nélkülözni, valahányszor csak erre lesz szükségük. Isten inkább angyalt fog küldeni a mennyből segítőül és vigasztalóul számukra, mintsem hűséges szolgáit magukba roskadva elveszni hagyja.