Author: B. Sandor

Krisztus rendkívüli képesítései hivatala végzéséhez
Charles Simeon (1759-1836) 875. prédikációvázlata
Angolról fordította: Borzási Sándor (Lupény, 2021. december 18)
Forrás: Charles Simeon: CHRIST’S QUALIFICATIONS FOR HIS OFFICE, Discourse No. 875 https://bible.prayerrequest.com/7511-simeon-charles-horae-homileticae-commentary-21-volumes/isaiah/11/2/11/3/

Akin az Úrnak lelke megnyugoszik: bölcsességnek és értelemnek lelke, tanácsnak és hatalomnak lelke, az Úr ismeretének és félelmének lelke. És gyönyörködik az Úrnak félelmében, és nem szemeinek látása szerint ítél, és nem füleinek hallása szerint bíráskodik (És 11,2-3)
Az Egyháznak adott leggazdagabb ígéreteit Isten általában azt követően jelentette ki, hogy valamilyen rettenetes ítélettel fenyegette annak ellenségeit. A próféta az imént az asszírok teljes pusztulását jövendölte meg, mint ahogy egy fát kivágnak mindenestől. Aztán ezzel szembeállítja az egyház áldott jövőjét s ígéretes helyzetét, melyhez eljön a Messiás, egy gyenge, sarjadó vesszőszálhoz hasonlítva, Jesse törzsökéből, miután ennek dicsősége látszólag teljesen elveszett. A próféta ezután feltárja, talán a korábban „a felkentről” mondottakra hivatkozva (És 10,27), ki lesz ez a Felkent, és milyen felkenetés az, mellyel hivatalába felszenteltetik.   
Textusunk szavait fontolgatva, mely vitán felül Krisztusra, a Dávid Fiára vonatkozik, látjuk
I. Képesítéseit hivatala végzésére--
Ugyanaz a Lélek, aki formálta Krisztus testét a szűznek méhében (Mt 1,18.20), úgyszintén 
Felruházta őt mindazokkal a képességekkel, amelyek magas hivatala végzésére szükségesek voltak—
[Jézus Krisztusnak, mint embernek, szüksége volt elméje megvilágosítására és szívének megszentelésére, éppúgy, mint más embereknek. És közbenjárói munkájára sem lett volna alkalmas, ha nem lett volna felkenve bőségesen (minden mérték felett) a Szentlélek által (Zsolt 45,7). Isten tehát felkente Őt (Csel 10,38), és azt tette, hogy a Lélek megnyugodjék rajta (Jn 1,32), nem csak egy időre, és nem csak egy korlátolt szándékkal, mint ez tette korábban (4Móz 11,25-26), hanem mérhetetlen teljességben (Jn 3,34), és minden célra, amire csak szükségeltetik (Lk 4,18-19).
A Lélek úgy szállt reá, mint „a bölcsesség és értelem Lelke” (Vitringa úgy véli, hogy a Lélek hétszeres ajándéka van itt felsorolva. Lásd Jel 1,4; 5,6. De szerintünk inkább rímpárokként kell őket venni, minden egyes párt külön, s így kifejeződésre jut átfogó módon a Szentlélek munkája.) Tehát a bölcsesség és értelem Lelke teljes és átfogó látást adott Jézusnak mindazon titkokról, melyek öröktől fogva rejtve voltak az Atya kebelén (Jn 8,28); és úgyszintén képesítette Őt az emberek szívében a legtitkosabb rejtekekbe is belátni (Mt 9,4): és hogy semmi, sem égen, sem földön, nem volt elrejtve előle (Jn 21,17).
A Lélek, mint „tanácsnak és erőnek” lelke oktatta Őt, miként viselje magát mindazokban a nehéz és veszélyes helyzetekben, melyekben folyton része volt. És felruházta Őt olyan rettenthetetlen bátorsággal, fáradhatatlan munkabírással és győzhetetlen türelemmel, hogy egész szolgálatán át sohasem engedett a csüggedésnek, sem nem hibázott figyelmetlenség miatt. (És 42,2.4.6; 50,7)
A Lélek továbbá felruházta lelkét „Isten ismeretével (vagy inkább szeretetével – Vitringa szerint) és félelmével.” Szakadatlan tevékenységei alatt képesítve volt Isten jelenléte érzetét fenntartani (Jn 8,29), és minden dologban Atyja dicsőségére irányultan járni el (Jn 7,18; 8,30). Ez isteni alapelv hatása alatt szilárdan ment az útján, akár a nap az ő pályáján, fényét ragyogóan folyton árasztva egész földi élete során (Jn 8,46; 17:4)]
Ezáltal Jézus elérte a tökéletes szentséget—
[Az kifejezés, melyet a próféta használ Krisztus lelki fogékonyságára, gyors észlelésére, a szaglás erejéből van véve, mely egyes állatokra jellemző, és ami csodálatosan kifejezi a kitűnő érzékenységet, mellyel Urunk rendelkezett minden dolog iránt, amit csak helyes és illő volt, mondani, vagy cselekedni. Ellenségei minden oldalról, úgy a Heródes-pártiak, mint a farizeusok, és sadduceusok igyekeztek őt tőrbe ejteni. Olykor olyan kérdésekkel kísértették, melyeket bárhogyan válaszol is meg, ellene fordíthattak volna: de Ő minden esetben olyan tökéletes bölcsességgel felelt meg nekik, hogy szándékaikat meghiúsította, és akaratuk ellenére is elámultak (Mt 22,16-21; 23-40). Máskor alkalmat kerestek, miként ejtsék Őt tőrbe eljárásában: de gonoszságukat leleplezte, és erőfeszítéseiket saját kudarcukra fordította (Jn 8:3-9; Lk 6,6-11). Minden alkalommal tudta, miként viselje magát úgy, hogy az legjobban megfeleljen küldetésének. És belátása oly pontos volt, és eljárása oly bölcs, hogy akár ítéletet kiáltott, vagy irgalmat hirdetett, akár csendben hallgatott, vagy „szép vallástétellel tanúskodott” (1Tim 6,16), állandóan ötvöződött benne a fenség a szelídséggel, a hűség a szeretettel. 
És (hogy a hasonlatnál maradjak) nem kevésbé volt buzgó a kötelesség útján való haladásban, mint éles szemű annak a felfedésében. Ha az éjszakát imádkozásban töltötte, a következő egész nap mégis a szeretet munkáival foglalatoskodott, míg a fáradságtól kimerült, és barátai már-már kijelentették, hogy buzgósága a józan ész határain is túl ragadta (Mk 3,21): ilyen teljes beteljesedést nyert benne ama prófécia „A te házadhoz való féltő szeretet emészt engem” (Jn 2,17).].
Ilyen képesítései lévén tehát az Úr Jézusnak, fontoljuk meg
II. A mi részesedésünket ezekben
Ez nem egy elvont elméleti tárgy csupán, hisz arra szolgál, hogy megláttassa velünk
1. Krisztus elégséges voltát az Ő munkájára –
[Az a munka, amit Krisztusnak el kellett végeznie értünk, rendkívül nehéz volt. Tökéletes módon engedelmeskednie kellett a törvénynek, anélkül, hogy a legkisebb pontban is eltért volna attól, gondolatban, beszédben, vagy cselekedetben. Ha tehát valamilyen akadály eltérítette volna, vagy figyelmetlenségből tévedett volna, vagy gyengeség miatt alulmaradt volna, vagy valamely kísértés folytán túlbuzgó lett volna, úgy megsértette volna a törvényt; s ahelyett, hogy Szabadítónk legyen, önmagának is szabadítóra lett volna szüksége. De e gazdag adottságokkal felszerelve, melyeket a Szentlélek közölt vele, képesítve volt szeplőtelen tisztaságot fenntartani mindvégig. És betöltve a törvényt, a legvégső kitételig, „elhozta az örökkévaló igazságot”, mely „mindazoknak tulajdoníttatik, akik Benne hisznek”.  (Dán 9,19; Rm 3,30)
Ezenkívül, neki nagy munkát kellett végezni bennünk. Fel lett magasztalva, hogy „mindenek felett az egyház feje legyen” (Ef 1,22-23), azért, hogy oktathassa népét az Isten ismeretében, s vigasztalja őket nehézségeikben, megerősítse őket próbáikban, és fenntartsa bennük az felsőfokú tiszteletet Isten iránt. És miként tudja mindezt megtenni, ha ő maga nem rendelkezik egy kifogyhatatlan kincstárral, melyből osztogathat minden egyes hívőnek, kik szükségeikben hozzá folyamodnak? De nem kell félnünk, mert biztosítva vagyunk, hogy benne lakozik a teljesség (Kol 1,19), és az Ő teljességéből vehetünk kegyelmet kegyelemért (Jn 1,16). Bátran dicsekedhetünk Benne, mint aki bölcsességül lett nékünk Istentől, szentségül, és váltságul (1Kor 1,30).]
2. Az áldásokat, melyeket várhatunk kezéből—
Az a szent olaj, mely a mi nagy Főpapunk fejére kiöntetett, lecsordult az ő ruhája széléig, és legkisebb tagjáig is (Zsolt 133,2). Az övéi nem is csak azért neveztetnek keresztyéneknek, mert az Őt igyekeznek követni, hanem úgyszintén azért is, mivel részesei az Ő isteni kenetének (1Jn 2,20.27). Mihelyt helyet foglalt a dicsőség trónján, kitöltötte Lelkét a várakozó tanítványokra, épp azzal a céllal és szándékkal, amiért Ő maga kapta a Lelket (Csel 2,33; Gal 5,22). Azonnal megteljesedtek „bölcsességgel és értelemmel”, mely felülmúlta a legnagyobb filozófusokat is. Fel lettek ruházva „tanáccsal és erővel”, úgy, hogy senki sem volt képes ellenállni az ő beszédüknek, vagy megingatni őket elszántságukban. És oly mértékben betelt szívük „Isten szeretetével és félelmével”, hogy a múlandó földi dolgok elvesztették úgy vonzásukat, mint rettentésüket irányukban, és Isten szolgálata lett életük alapeleme, akárcsak a lélegzés a testnek. 
Ekképpen közülünk a legtudatlanabbak is elnyerhetik tőle „értelmük szemeinek megvilágosodását” (Ef 1,18). Mindnyájunknak egyenként „csodálatos tanácsosnak” fog bizonyulni (És 9,6). „Hatalmasan megerősít bennünket a belső emberben” (Ef 3,16); betölt szeretetteljes és szívélyes istenfélelemmel; nemcsak azt adja meg, hogy kitűnő látásunk legyen annak felismerésére, ami helyes, hanem azt is, hogy a legfelső fokon gyönyörködjünk abban (Kol 1,9-11), egyszóval „átformál minket az ő saját képére, igazságban és valóságos szentségben” (Ef 4,24). Bármennyire különbözőeknek tűnnek is ez ajándékok, és bármennyire elütnek is azok képességeitől, akik bennük részesednek (Mt 11,25. És 35,8), mindenki hite mértéke szerint kapja (Ef 4,7; Mt 9,29): és a Lélek, melyet Jézus áraszt, fogja mindezt mindegyikükben kimunkálni (1Kor 12,4.11)]
Alkalmazás—
[Láttuk, hogy Krisztus „felemeltetett a magasba, azért, hogy mindeneket betöltsön” (Ef 4,10): ezen kívül biztosított minket arról, hogy ha kérjük az Ő Lelkének ajándékát, kérésünk nem lesz hiábavaló (Lk 11,13). Nos, el kell ismernünk, hogy szükségünk van a Szentlélek hatásaira, minden előbb feltárt vonatkozásban. Mivel rendszerint nem mérlegelünk minden adott helyzetet megfelelő figyelemmel és pártatlansággal, rendkívül hajlamosak vagyunk a tévedésre, s hogy meggondolatlan viselkedésünkkel botránkozást okozzunk (Szeretném, ha a magukat hívőknek vallók különösképpen felfigyelnének erre). Kötelességünk is, és kiváltságunk is, hogy „bölcsen járjunk Isten előtt, tökéletes módon” (1Móz 17,1). Az Szentlélek épp ezzel a céllal lett megígérve nekünk. Fordítsa hát Őrá mindenki a tekintetét! A tudatlan, a kétkedő, a gyenge, és mindazok, akik kívánják, hogy az isteni élet növekedjen és tökéletesedjen lelkükben, folyamodjanak Hozzá! És a többiek se elégedjenek meg alacsony teljesítményeikkel, hiszen Krisztus kész, és képes megáldani bennünket képességeinkben, növekedést adni a szentségben, és eljuttatni minket az Ő teljességét elérő nagykorúságra (Ef 4,13).