Author: B. Sandor

5Móz 9,7-29
Igemagyarázat 
Matthew Henry (1662-1714) bibliakommentárjából
fordítás (angolról): Borzási Sándor (2022. január 29. Lupény.)
Forrás: Matthew Henry's Commentary on the Whole Bible (unabridged) Volume I. Genesis to Deuteronomy
https://ccel.org/ccel/henry/mhc1/mhc1.i.html

5Móz 9,7-29
7 Emlékezzél meg róla, és el ne felejtsed azokat, amikkel haragra indítottad az Urat, a te Istenedet a pusztában! A naptól fogva, amelyen kijöttél Égyiptom földéből, mindaddig, míglen e helyre jutottatok, az Úr ellen tusakodtatok vala. 8 Már a Hóreben haragra indítátok az Urat, és annyira megharaguvék reátok az Úr, hogy el akara veszteni titeket. 9 Mikor felmegyek vala a hegyre, hogy átvegyem a kőtáblákat, a szövetségnek tábláit, amelyet az Úr kötött vala veletek, és a hegyen maradtam vala negyven nap és negyven éjjel: kenyeret nem ettem, sem vizet nem ittam vala. 10 Akkor átadá nékem az Úr a két kőtáblát, amelyek az Isten ujjával valának beírva, és rajtok valának mind amaz ígék, amelyeket mondott vala az Úr néktek a hegyen a tűz közepéből, a gyülekezésnek napján. 11 És mikor a negyven nap és negyven éj elmultával átadá az Úr nékem a két kőtáblát, a szövetségnek tábláit; 12 Akkor monda az Úr nékem: Kelj fel, hamar menj innen alá; mert elvetemedett a te néped, akit kihoztál Égyiptomból; hamar eltértek az útról, amelyet parancsoltam vala nékik, öntött bálványt készítettek magoknak. 13 Ismét szóla nékem az Úr, mondván: Láttam e népet, és bizony kemény nyakú nép ez! 14 Hagyj békét nékem, hadd pusztítsam el őket, és töröljem el az ő nevöket az ég alól, és teszlek téged ennél nagyobb és erősebb néppé! 15 Megfordulék azért, és alájövék a hegyről, a hegy pedig tűzzel ég vala, és a szövetségnek két táblája az én két kezemben vala. 16 És mikor látám, hogy ímé vétkeztetek vala az Úr ellen, a ti Istenetek ellen; öntött borjút csináltatok vala magatoknak; hamar letértetek vala az útról, amelyet az Úr parancsolt vala néktek: 17 Akkor megragadám a két táblát, és elhajítám a két kezemből, és összetörém azokat a ti szemeitek láttára. 18 És leborulék az Úr előtt, mint annakelőtte, negyven nap és negyven éjjel, kenyeret nem ettem és vizet sem ittam; minden ti bűnötökért,  amelyeket elkövettetek vala, azt cselekedvén, ami gonosz az Úr előtt, hogy ingereljétek őt. 19 Mert félek vala a haragtól és búsulástól, amelylyel ti reátok úgy megharagudt vala az Úr, hogy el akart vala pusztítani titeket. És meghallgata az Úr engem akkor is. 20 Áronra is igen megharagudt vala az Úr, és el akará őt is pusztítani; de ugyanakkor imádkozám Áronért is. 21 A ti bűnötöket pedig, a borjút, amelyet készítettetek, megragadám, és megégetém azt tűzzel; és összetörém azt, jól megőrölvén, mígnem porrá morzsolódék, azután bevetém annak porát a patakba, amely a hegyről foly vala alá. 22 És Thaberában, Massában, és Kibrot-Taavában is haragra indítátok az Urat. 23 És mikor az Úr elküldött vala titeket Kádes-Barneából, mondván: Menjetek fel, és bírjátok örökségül a földet, amelyet néktek adtam: akkor is tusakodtatok vala az Úrnak, a ti Isteneteknek beszéde ellen, nem hittetek néki, és nem hallgattatok az ő szavára. 24 Tusakodók voltatok az Úr ellen, amióta ismerlek titeket. 25 És leborulék az Úr előtt azon a negyven napon és negyven éjjel, amelyeken leborultam vala; mert azt mondotta vala az Úr, hogy elveszt titeket. 26 Akkor imádkozám az Úrhoz, és mondék: Uram, Isten! ne rontsd meg a te népedet, és a te örökségedet, akit a te nagyságoddal szabadítottál meg, akit erős kézzel hoztál ki Égyiptomból. 27 Emlékezzél meg a te szolgáidról: Ábrahámról, Izsákról és Jákóbról; ne nézzed e népnek keménységét, istentelenségét és bűnét! 28 Hogy ne mondja a föld népe, ahonnét kihoztál minket: mivelhogy az Úr nem vihette be őket a földre, amelyet igért volt nékik, és mivelhogy gyűlölte őket, azért hozta ki őket, hogy megölje őket a pusztában. 29 Pedig ők a te néped és a te örökséged, amelyet kihoztál a te  nagy erőddel, és a te kinyujtott karoddal!

Hogy semmi jogcím alatt se gondolhassák, hogy Isten az ő igazságukért vitte be őket Kánaánba, Mózes felmutatja itt, milyen nagy csodája volt az irgalomnak, hogy eddig nem vesztek el a pusztában: „Emlékezzél meg róla és el ne felejtsed azokat, amikkel haragra indítottad az Urat!” (7.v.), ahelyett, hogy kiérdemelted volna jóságát, számos alkalommal haragjának tetted ki magad.” 
Atyáik gonoszságait most nekik rója fel; mert ha Isten az ő atyáikkal érdemeik szerint bánt volna, ez a generáció sohasem születhetett volna meg, nem is élhetnének, s még kevésbé mehettek volna be Kánaánba. 
Hajlamosak vagyunk elfeledni az Urat ingerlő vétkeinket, különösen, ha a fenyítés vesszeje eltávozik tőlünk. Ezért szükségünk van, hogy gyakran emlékezzünk rájuk, hogy ne melengessünk magunkban semmilyen önhitt képzelődést a mi igazságunk felől. – 
Pál az egész emberiséget elborító vétkességből meríti az érvét, annak kimutatására, hogy nem igazulhatunk meg Isten előtt a saját cselekedeteinkből, Rm 3,19-20. Ha cselekedeteink kárhoztatnak minket, úgy nem fognak megigazítani.
Figyeljük meg,
1. Istent ingerlő nép voltak mióta kijöttek Egyiptomból, 7.v. Negyven esztendőn keresztül, elejétől végig, folyton csak keserűséget okoztak Istennek és Mózesnek. Igen lesújtó képet hagy Mózes róluk most, az elváláskor: Lázadók, és Isten ellen tusakodók voltatok, amióta ismerlek titeket. 24.v. Amint néppé formáltattak, máris létrejött köztük egy frakció, amely minden alkalommal Isten ellen lázadt, és az Ő kormányzása ellen tört. Bár a mózesi elbeszélés alig jegyez fel többet, mint amik a vándorlás negyven évének első és az utolsó éveiben történtek, de ez általános beszámolóból is látszik, hogy a többi évek sem voltak sokkal jobbak, hanem az egész egy folyamatos Istent bosszantás volt. 
2. Még a Hóreben is aranyborjút csináltak és azt imádták, 8.v.  Ez olyan förtelmes bűn volt, és néhány súlyosbító körülmény oly rendkívül bűnössé tette, hogy megérdemelték, hogy miatta minden alkalommal megfeddessenek. Épp azon a helyen követték el, ahol a törvény adatott, melyben kifejezetten meg volt tiltva Isten bálványképekkel való imádata; és épp akkor, miközben a hegy még tűzben égett a szemük előtt, s Mózes felment, hogy átvegye számukra a törvényt írásban. Hamar letértek az útról, 16.v.
3. Isten nagyon megharagudott rájuk bűnük miatt. Ne gondolják, hogy Isten elnézte, amit helytelenül tettek, és Kánaánt a bennük levő jóért adta nekik. Nem. Isten komolyan elszánt volt, hogy elpusztítsa őket (8.v.), könnyen megtehette volna, és semmit sem veszített volna vele; sőt, Mózestől is azt kérte, hogy hagyja őt, hogy megtehesse, 13-14.v. Ebből kitűnik, milyen szörnyű nagy volt a bűnük, mert Isten sohasem haragszik valakire jobban, mint arra oka van, ami viszont az emberekkel gyakran megesik. Maga Mózes, bár Isten barátja és kegyeltje volt, remegett Isten haragjának a mennyből való kinyilvánításakor az ő istentelenségük és hamisságuk miatt (19.v.): Félek vala a haragtól és a búsulástól, - s valószínű, hogy nem csak miattuk félt, hanem önmagára való tekintettel is, Zsolt 119,120. 
4. Bűnükkel megrontották Istennel való szövetségüket, és eljátszották a szövetség minden kiváltságait; s ezt Mózes kifejezésre juttatta előttük abban, hogy széttörte a táblákat, 17.v. Elválási levelet kaptak, és ettől kezdve jogosan elvethette volna őket Isten örökre; úgyhogy szájuk bizonnyal be lett dugva, hogy a maguk igazságára ne hivatkozhassanak. Isten lényegében letagadta őket, amikor azt mondta Mózesnek (12.v.), „Ők a te néped, nem az enyémek, nem is bánok velük úgy, mintha az enyémek volnának.”
5. Maga Áron is Isten haragja alá esett, noha ő volt az Úr szentje, és csakis hirtelen zavar és rettenet vitte rá, hogy részestárs legyen velük a bűnben: Áronra is megharagudott az Úr, 20.v. Egy embernek a pozíciója vagy jelleme sem védheti meg őt Isten haragjától, ha közössége van a sötétségnek gyümölcstelen cselekedeteivel. Áron, akinek feladata lett volna engesztelést tenni értük, ha vétküket felajánlott áldozattal eltávolíthatta volna,  ő maga is Isten haragja alá esett: ennyire kevéssé gondoltak bele, mit tettek, amikor őt is belevonták  rettenetes bűnükbe. 
6. Csak nagy nehézséggel és hosszas közbenjárással tudta Mózes elérni, hogy elfordítsa Isten haragját, és megakadályozza teljes pusztulásukat. Teljes negyven nap és éjjel böjtölt és imádkozott (25.v.), mielőtt elnyerte részükre a bocsánatot, 18.v. És egyesek úgy vélik, hogy kétszer negyven napig (25.v.), mert az van mondva, leborultam, mint annak előtte, holott az első negyven napon megbízatása nem ilyen jellegű volt. Mások úgy vélik, csak egy negyven napról van szó, bár kétszer van említve (akárcsak 5Móz 10,10-ben); de ez elég volt ahhoz, hogy megérezzék, mily nagy volt Isten haragja ellenük, s mily nehéz volt megmenteni életüket. 
És ebből kitűnik Isten haragjának nagysága az egész emberiség ellen, hogy nem kevesebb, mint az Ő Fia személye, és nem kevesebb, mint az Ő saját vére szolgálhatott annak elfordítására. 
Mózes itt elmondja nekik értük végzett közbenjárásának lényegét. Kénytelen volt magára vállalva bevallani makacsságukat, gonoszságukat és bűnüket, 27.v. Jellemrajzuk valóban rossz volt, amikor az, aki ügyvédként jelent meg értük nem tudott egy jó szót sem mondani róluk, és semmije sem volt, amit felhozzon érdekükben, csak azt, hogy Isten nagy dolgokat tett értük, ami valójában súlyosbította vétküket (26.v), - s hogy hívő ősök utódai (27.v.), ami úgyszintén ellenükre szólt, mint ami a dolgot csak rosszabbá teszi, és nem jobbá, - s hogy az egyiptomiak emiatt gyaláznák Istent, ha elpusztítaná őket, mint aki nem képes bevégezni, amit elkezdett értük (28.v); mely érvre könnyen lehetett volna válaszolni: nem számít, mit mondanak az egyiptomiak, amíg az egek hirdetik Isten igazságát. Úgyhogy a pusztulástól való megmenekülésük egyedül csakis Isten irgalmának tulajdonítható s a Mózes buzgó könyörgésének, és egyáltalán nem az ő érdemeiknek, amit felhozhattak volna vétkük enyhítésére.
7. Hogy még inkább rádöbbentse őket a pusztulás veszélyére, melynek szélén álltak, nagyon részletesen leírja az általuk készített aranyborjú elpusztítását, 21.v. Az ő bűnüknek nevezi azt: talán nem csak azért, mert bűnük tárgyát képezte, hanem mert annak elpusztítása bűnük elleni tanúságtételnek volt szánva, jelezve számukra, mit érdemelnének maguk a bűnösök. Akik készítették, hozzájuk lennének hasonlók (hasonló sorsra jutnának), és csak a megérdemelt büntetést kapták volna, ha hasonlóképp porrá őrlődve, megemésztetve, szétszórva, semmi sem maradt volna belőlük. Végtelen irgalom volt Isten részéről, hogy elfogadta a bálvány elpusztítását a bálványimádók pusztulása helyett.
8. Még e nagy megmenekülés után is, amiben részesültek, számos más esetben is tovább ingerelték az Urat, újra meg újra. Elég volt csak a helyeket említenie, mert a bűn emlékezetét, vagy a büntetést már e helyek nevei is magukban hordozták (22.v.): Thaberában  - ez égést jelent - , hol Isten tüzet gyújtott rájuk zúgolódásukért; - Massában – ez kísértést jelent – ahol kétségbe vonták mindenható erejét a megsegítésükre; - és Kibrot-Taavában, - jelentése „a mohó nép temetője” – ahol az általuk kívánt ételek méregnek bizonyultak részükre; és mindezek után hitetlenségük és bizalmatlanságuk Kádes Barneánál, melyről már szólt nekik (5Móz 1), s amit itt ismét megemlít (23.v.) bizonyosan teljessé tették volna pusztulásukat, ha Isten valós érdemeik szerint bánt volna velük. 
Most tehát mindezeket tegyék mind együvé, és ebből ki fog tűnni, hogy mindaz a kiváltság, amiben Isten ezután részesíti őket ellenségeiknek leigázásában és Kánaán földjének birtokbavételében, nem az ő igazságukért van. 
Jót tesz nekünk, ha gyakran emlékeztetjük magunkat bűneinkre, ha szembesítjük magunkat bűnbánattal és szegyennel korábbi bűneinkkel, és átnézzük a listát, amit lelkiismeretünk készített róluk, hogy tisztán láthassuk, milyen sokkal tartozunk az ingyen (szabad) kegyelemnek, és alázattal elismerjük, hogy sohasem érdemeltünk Isten kezéből mást, mint haragot és átkot.