Author: B. Sandor

Isten hosszútűrése
Charles Simeon prédikáció-vázlata (2427)
Fordítás angolról: Borzási Sándor (2021. November. Lupény) 
(Forrás: The entire work of Rev. Charles Simeon. Vol 2. Pp 344-348. Sermon No. 2427. God’s Forbearance )

 „Ez az egy azonban ne legyen elrejtve előttetek, szeretteim, hogy egy nap az Úrnál olyan, mint ezer esztendő, és ezer esztendő mint egy nap. Nem késik el az ígérettel az Úr, mint némelyek késedelemnek tartják; hanem hosszan tűr érettünk, nem akarván, hogy némelyek elveszszenek, hanem hogy mindenki megtérésre jusson.”  2Péter 3,8-9.
 
A Mindenható Isten jóságával és türelmével minden időben visszaéltek az istentelenek, szívük még inkább megkeményedett és kitartottak a gonoszságban. Sokan úgy vélték, ezáltal diadalt vettek Isten felett, mintha ő nem lenne képes és nem is hajlandó törvényének tekintélyét érvényesíteni. Amiképpen áldott Urunk irgalmas lehajlásából egy megvetett, de immár megtérő bűnös felé érvet kovácsoltak ellenségei, hogy kételkedjenek prófétai mivoltában, – mert, mondták, ha valóban Istentől volna, tudnia kellene, mennyire méltatlan az asszony ilyen tiszteletre – így Isten hosszútűrése az istentelen világ iránt alkalmat adott a „csúfolóknak, hogy ezt mondják: Hol van az ő eljövetelének ígérete? Mert mióta az atyák elaludtak, minden azonképpen marad a teremtés kezdetétől fogva.” De akik így szólnak, elfelejtik, hogy bármilyen hosszan tűri is Isten az emberek gonoszságait, az özönvízzel rettenetes bizonyságát adta, hogy keményen el van szánva azok megbüntetésére. És, habár most hosszútűrő a bűnösökkel, a földet hasonló módon fogja elpusztítani haragjában tűzözön által. És bizonyosan, a kellő időben végrehajtja a bűn és a bűnösök elleni fenyegetéseit. Eközben azonban azért vár, hogy kegyelmezzen a megtérő bűnbánóknak, és örömest félreteszi a haragját mihelyt hozzá jönnek, az Általa megállapított úton.
Alapigénk, amelyet most olvastunk, természetes módon rávezet, hogy feltárjam,
1.    Milyen fényben kell látnunk Isten késlekedését az ő végső ítéletével, miként kell efelől vélekednünk? 
Isten visszatartja a bűnösök megbüntetését, mert meg akarja menteni őket – 
[A csúfolók, valóban, gyengeségnek és nemtörődömségnek tartják, és alkalmat vesznek belőle, hogy megvetésüket fejezzék ki Isten iránt, mint aki nem tekint, vagy nem figyel oda az emberek gonoszságaira: mert ha látná, és törődne vele, amint állítja, hogy teszi, úgy nem tűrhetné el évről évre, hosszú időn keresztül, amiképpen teszi. De az ilyenek elfelejtik, hogy az idő, ami nekünk hosszúnak tűnik, lényegében nem is létezik Isten előtt. Minden múltbeli, jelenbeli és jövőbeli dolog egyformán jelen van nála, és az Ő elméjében csak egyetlen pontot alkot: „Egy nap az Úrnál annyi, mint ezer esztendő, és ezer esztendő, mint egy nap.” A halandó emberek félnek csak pár évre is felfüggeszteni elégedetlenségük kifejezését, nehogy úgy tűnjék, hogy számításból, vagy gyengeségből és félelemből teszik. De Istennél nincs helye ilyen gondolatoknak és érzéseknek. Ő képes végrehajtani a büntetést, amikor akarja: és nem is menekülhet meg senkit az Ő kezéből. Azonban ódzkodik végzetes eljárást alkalmazni, míg minden lehetséges módot fel nem használt a bűnösök visszanyerésére, utat tárva irgalmának gyakorlására irántuk. „Nem késik az ígérettel az Úr, mint ahogy némelyek késedelemnek tartják”. Őt nem a gyengeségnek valamilyen tudata tartja vissza, vagy a félelem, vagy valami más ok, ami csak befolyásolhat bennünket: Őt csak egyedül a hosszútűrés tartja vissza, és a vágy, hogy megmentse azokat, akik büntetést érdemelnek.]
Ő azt kívánja, hogy minden ember üdvözüljön – 
[„Nem akarja, hogy némelyek elvesszenek:” nem; nem óhajtja, hogy csak egy ember is az Ő haragjának tárgya legyen. Ezt a legerősebben állítja; sőt, esküvel is megerősíti: „Élek én, azt mondja az Úr, hogy nem gyönyörködöm a bűnös halálában, hanem inkább, hogy megtérjen gonoszságából, és éljen” (Ezék 33,11). Meglepő, hogy bárki is, egy ilyen kijelentés után, még fenntartsa a feltétlen elvetés tanát. Ha e tan sok más tanhoz hasonlóan világosan fel lenne fedve a Szentírásban, kötelességemnek érezném elfogadni gyermeki egyszerűséggel: de elfogadni csupán az emberi értelem következtetéseként, egy olyan következtetés alapján, melyet esendő, gyarló ember a kiválasztás tanából származtatott, holott az egész Szentírás tanúsága egyöntetűen állítja épp az ellenkezőjét, nos, hogy ne mondjak sokat, nagyon veszélyes és rendkívül bűnös eljárás! Tudom, hogy az istentelenekről azt mondja az Írás, Júdás apostol által, hogy „régtől fogva beírattak ezen ítéletre” (Júdás 4). Azt is tudom, hogy Péter apostol sokakról mondja, hogy „engedetlenek lévén, megütköznek az igében, amire rendeltettek is” (1Péter 2,8). De itt nem egyénekről beszélnek az apostolok, hanem jellemképekről. Isten valóban elrendelte, hogy akik nem fogadják el az igazságot alázattal, azok megütközzenek benne; s hogy akik ellene állnak a hitnek, amelyet szentjeinek adott, azokat elhagyja (magukra hagyja), hogy Isten kegyelmét bujálkodásra fordítsák, és megtagadják az egyedüli Urat, az Istent, és a mi Urunkat, Jézus Krisztust. És ez egy bölcs és igazságos döntés. De ez igen távol áll amaz állítástól, hogy valakit azzal a meghatározott döntéssel teremtett Isten, hogy kárhozatra rendelte őket, pusztán az ő saját önkényes akaratából, még mielőtt valami vétkük lett volna. Egy ilyen képzetnek teljesen ellentmond az alapigénk állítása: és Isten esküje, amit előbb említettem; és számtalan más igehely a Szentírásból, amelyek minden kételyt kizárnak. Áldott Urunk ezt mondta hallgatóinak, „Ti nem akartok hozzám jönni, hogy életetek legyen.” (János 5:40). És a zsidóknak, miután átadattak az általuk megérdemelt ítéletekre, ezt mondta: „Vajha megismerted volna te is, csak e te mostani napodon is, a mik néked a te békességedre valók! de most elrejtettek a te szemeid elől.” És ismét: “Hányszor akartam egybegyűjteni a te fiaidat, és te nem akartad.” (Lukács 19,42. Máté 23:37). Az egész Írás erősíti, hogy “Isten azt akarja, hogy mindenki megtérjen és éljen” “Minden embernek parancsolja, mindenütt, hogy megtérjenek.” (ApCsel 17:30). Erre buzdítja is őket: „Térjetek meg, térjetek meg gonosz útjaitokról, hiszen miért halnátok meg, ó, Izráel háza!” (Ezék 33,11). És azt mondja mindenkinek, kivétel nélkül, „Azt, aki énhozzám jön, semmiképpen ki nem vetem.” (János 6:37). Mármost, szabad-e, hogy emberi rendszerekhez való alkalmazkodásból mind félretegyük s mellőzzük a Szentírásnak ezen részeit?! És ha nem vagyunk képesek megjelölni a pontos határokat, ahol ez igazság az ellentétes vonallal találkozik, legyen elég nekünk ezt mondani: „Amit most még nem tudok, majd megtudom ezután”. Ha az isteni igazságokkal spekulálunk, hamarosan üresekké válunk; de ha gyakorlati módon lelkünkre alkalmazzuk őket, olyan világosaknak fogjuk találni azokat, amilyeneknek csak kívánhatjuk. Hol van az az ember, aki ne tapasztalta volna többé-kevésbé saját lelkében Isten Lelkének indításait? (1Móz 6:3). Ki az közülünk, aki lelkiismeretében ne érezné, hogy ellene állt azoknak az indításoknak; (Csel 7:51), s ne tudná, hogy ha megfelelően hasznosította volna őket, úgy „Isten még több kegyelmet adott volna neki” (Jak 4:6)? Az igazság tehát világos: ha Isten még nem hajtja végre a világon az ítéleteket, melyekre rászolgáltunk, az nem azért van, mert nem törődik a mi dolgainkkal, hanem mivel hosszútűrő irányunkban, és azt szeretné, ha kihasználnánk az alkalmat, hogy megmenthessen mindnyájunkat. Ez az igazi ok, amiért „ily nagy hosszútűréssel elszenvedi a harag edényeit, amelyek veszedelemre készíttetnek.” (Róma 9,22)
Most, hogy láttuk Isten hosszútűrését e bűnös világ iránt, fontoljuk meg
1.	 Miképpen kell ezt hasznosítanunk?  –

Ennek megértése arra kell, hogy indítson,

1.	   1. Hogy elismerjük iránta való hálatartozásunkat – 
[Ki az közülünk, akinek nincs oka hálával adózni Istennek iránta való hosszútűréséért? Ki az, aki nem bűnös Isten előtt? Aki nem érdemelte volna ki az ő haragjának fölgerjedését? Ki az, aki ne érdemelte volna meg tízezer alkalommal is, joggal, hogy kivágattassék, és Isten igazságos haragja elrettentő példájává váljon?
– – – Ne tartsuk hát irántunk való nemtörődömségének az ő hosszan tűrését, hanem ismerjük el annak igazi forrását: gyöngéd szeretetét és határtalan irgalmát  – – – ]
  2. Hogy megalázzuk magunkat előtte – 
[„Mivelhogy hamar a szentencia nem végeztetik el a gonoszság cselekedőjén, egészen arra van az emberek fiainak szíve ő bennük, hogy gonoszt cselekedjenek.” (Préd 8:11.) De ne legyen így velünk. Pál apostol tudtunkra adja, hogy „Isten jóságának és hosszútűrésének” igazi célja az, hogy „megtérésre indítson minket”. (Róma 2:4) Hadd hasson hát ránk ilyen módon; és alázzuk meg magunkat előtte porban és hamuban. ]
2.	        3. Hogy igazoljuk Őt az Ő ítéleteiben – 
[Bármit hozzanak is fel az emberek Isten haragja ellen, biztosak lehetünk, hogy Ő igazolni fogja magát minden egyes büntetésben, amit csak kimér, és igaz lesz minden egyes ítéletében, amit csak alkalmaz. (Zsolt 51:4) Az az ember, akinek nem volt menyegzői ruhája, elnémult, amikor fel lett szólítva a számadásra. Mondhatta volna „Uram, olyan hirtelen kaptam a meghívást, és kényszerítve voltam a bejövetelre, és nem volt időm beszerezni a kellő öltözetet.” De nem volt hely ilyen mentségek számára. A vendégség Ura elkészítette s adott volna számára öltözetet, ha kérte volna tőle. Ezért, amikor kivetették a külső sötétségre, nem volt egy szava sem a maga mentségére, vagy az Úr hibáztatására. És éppen így, amikor az ítéletet kiróják azokra, akik megvetik Istenük hosszútűrését, az egész mennysereg kiáltani fogja: „Igazságosak és igazak a te útjaid, ó, szentek Királya!” (Jel 15:3)]
3.	      4.Hogy kihasználjuk az időt, ami még jutott számunkra –
[Isten most „még időt ad nekünk a megtérésre”. De nem tudjuk, meddig tart az Ő türelme. Látunk embereket, akiket a halál elragad az élet akármely szakaszán.– –– Ne hagyjuk hát, hogy még egy nap elteljen kihasználatlanul; hanem „ma, amíg még tart a ma, térjünk az Úrhoz, és keressük Őt teljes szívvel!”]