Title: Igemagyarázat
Author: Borzasi Sandor
Last saved by: B. Sandor
Company: - ETH0 -

Isten első szava az első bűnöshöz

C. H. Spurgeon 412. nyomtatásban megjelent prédikációja

Elhangzott Londonban, 1861. október 6-án

Angolból fordította: Borzási Sándor (2011, Lupény) 
Lektorálta: dr. Pótor Imre ref. lelkipásztor, Vásárosnamény, 2019
Forrás: Spurgeon: God’s First Words to the First Sinner, Sermon No. 412. (Metropolitan Tabernacle Pulpit, vol. 7)

Internetes angol szöveg:
http://www.spurgeongems.org/vols46-48/chs2707.pdf 

Alapige: 
“Szólítá az Úr Isten az embert és monda néki: Hol vagy?” (1Móz 3,9)

^1¶ Gondolom érdekli e gyülekezetet, hogy egykori híres lelkipásztora, dr. Gill lelkipásztor, – tisztelt, nagyra becsült elődöm ezen a helyen –, egy olyan prédikációra tért meg, mit Mr. William Wallin erről az igeversről tartott. Így ismerte ő meg az igazságot, úgy, amint az Jézusban van. Megvallom, bizonyos fokú kíváncsisággal olvastam bibliakommentárjában ez igéről adott magyarázatát. Reméltem, hogy valami utalást találok benne megtérésére; de nem találtam. Viszont épültem ez igeversről adott világos, módszeres fejtegetéseiből. Tulajdonképpen ennek hatására született e mostani prédikációm. 
^2¶ Remélem, hogy amint ez ige eszköz volt Isten kezében, hogy Krisztus egyházának egy ilyen rendkívüli férfit ajándékozzon – aki bátran védelmezte Isten igazságát, és nagy világossággal magyarázta a kegyelem tanát –, úgy lesz ma itt legalább valaki, aki John Gillhez hasonlóan meghallja a Lélek erejével hirdetett igét, s befogadja azt lelkébe, annak megelevenítő hatásában. Sőt, imádkozzunk, hogy nem csak egyvalaki, hanem sokan meghallják Isten kereső szavát, amint elzeng ma e sokaság felett, és mialatt eljut a fülekig, hadd hasson el a szívekig is. Bárcsak Isten színe elé vonná a lelkeket, s válaszolnának e kérdésre „Hol vagy?”, és elnyernék a bocsánat bizonyosságát, és békével mennének tovább útjukon.  
^3¶ Nem szükséges ez ige magyarázásában feltárnom minden egyes körülményt, mely e kérdéshez vezetett. Az ember vétkezett Isten ellen. 
Figyeld meg a szív elidegenedését, amit a bűn okoz a bűnösben. Ádámnak keresnie kellett volna Alkotóját. Kutatnia kellett volna utána. A kerten végigrohanva kiáltania kellett volna Istene után, „Én Istenem! Én Istenem! Vétkeztem ellened! Hol vagy?! Nézd, megalázkodva, a porba hull teremtményed, lábadhoz borul, és irgalmat kért kezeidnél. Ó, Atyám, te e gyönyörű paradicsomba helyeztél engem. Én gonoszul és szándékosan ettem a gyümölcsből, melyről azt mondtad, hogy ne egyek belőle, mert amely napon megteszem, bizonnyal meghalok. Íme, Atyám, alávetem magam ítéletednek. Megvallom igazságodat, és irgalmadért esdek, ha lehet irgalom egy ilyen lényhez, mint én vagyok...”  De ehelyett – Ádám fut, menekül Istentől.  
^4¶A bűnös nem jön Istenéhez. Isten jön őhozzá. Nem ezt halljuk: „Én Istenem, hol vagy?” hanem, az első kiáltás a kegyelemé: „Bűnös, hol vagy?” Isten jön az emberhez. Az ember nem keresi Istenét. 
^5¶ Dacára a sok tannak s elméletnek, amiket a büszke szabad akarat gyártott, sohasem találtatott még Ádámtól mostanig egyetlenegy eset sem, amelyben a bűnös először kereste volna Istenét. Istennek kell először keresnie őt. A bárány eltéved magától, de a nyájhoz sohasem tér vissza másként, csak ha megkeresi őt a Nagy Pásztor. Tévedni emberi dolog, de a megtérést Isten munkálja. Az ember képes a hamisság elkövetésére, de a hamisság felismerése, úgy, hogy érezze annak vétkességét, terhét: ez Isten kegyelmének az ajándéka. Mindaz, amink van s amik vagyunk, csak aljasság. Mindaz, aminek isteni hasonlósága s jellege van, mindaz, ami az igazság és igazi szentség után vágyódik, a Magasságostól származik.   
^6¶ És miközben ez ige nyilvánvalóan tanítja számunkra az emberi szívnek Istentől való elidegenedését, úgy, hogy az ember szándékosan kerüli Alkotóját, és nem kívánja a vele való közösséget, úgyszintén felfedi a balgaságot, amit a bűn okozott. 
A bűn bolondot csinált az emberből. Egykor Isten képmása volt, igazán bölcs volt. Most, mióta a kígyó tekervényessége átjárta természetét, valósággal bolonddá lett. Mert, nemde bolond az, aki a bűn meztelenségét fügefalevelekkel akarja eltakarni? Hát nem őrült az, aki a mindentudó Úristen elől a fák szerteágazó gallyai közé rejtőzik?  Hát nem tudta Ádám, hogy Isten minden helyet betölt, és mindenütt jelen van? hogy a legmagasabb égtől a legmélyebb pokolig semmi sincs, ami rejtve lenne az Ő tudásától? S mégis, olyan tudatlan és ostoba, hogy azt reméli, elmenekülhet Istentől, és a kert fái biztos falat képeznek számára, s megvédik őt az isteni harag tüzes szemeitől! 
Ó, mennyire ostobák vagyunk! Miként ismételjük mi is naponként újra meg újra első szüleink esztelenségét, amikor igyekszünk elrejteni bűnünket lelkiismeretünktől, s aztán azt gondoljuk, Istentől is rejtve van az! Amikor jobban félünk az ember tekintetétől, mint az Örökkévaló szívet átható pillantásától! Amikor, – mivel titkos bűnről van szó, és nem hágta át a társadalom törvényeit és szokásait –, nem csinálunk lelkiismereti ügyet belőle, hanem a fekete folttal szennyesen térünk nyugovóra, teljesen elégedetten azzal, hogy mivel az emberek nem látják, ezért Isten sem veszi azt észre! 
Ó, bűn! te keltetted fel az emberben e kérdést: „Hová menjek a te orcád elől?” És elfelejttetted vele, hogy ha az égbe hág fel, Isten ott van, és ha a Seolba veti ágyát, Isten ott is jelen van, és ha azt mondja: „Bizonyára a sötétség elborít engem”, még az éjszaka is olyan lesz körülte, mint a fényes nappal!
^7¶ De most, maga az Úr jön Ádámhoz. És figyeljétek meg, hogyan jön. Csendes járással, sétálva közeledik. 
Nem futva jön, hogy lesújtson a vétkezőre, nem a szelek szárnyán suhanva érkezik, nem megélesített tüzes karddal rohan utána, hanem a kertben járva. 
„Hűvös alkonyatban” – nem a halálos éjszakában, amikor a sötétség természetes borúja csak fokozta volna a bűnös rettegését; nem a nap hevében, nehogy azt gondolja, hogy Isten az indulat tüzében érkezik; nem kora hajnalban, mintha sietne az öldöklésre, hanem a nap alkonyán, mert Isten hosszútűrő, késedelmes a haragra, és nagykegyelmű. 
Hűvös alkonyatkor, amikor a nap lemenőben volt Éden utolsó dicsőséges napja felett, amikor a harmatcseppek könnyezni kezdtek az ember nyomorúságán; amikor a gyenge szellővel együtt az irgalom lehelete érintette az félelem homlokát; amikor a föld elcsendesedett, hogy az ember elmélkedhessen; s amikor a menny felgyújtotta esti lámpásait, hogy az embernek reménysége lehessen a sötétben – ekkor, s nem eddig, hanem e kedvező pillanatban közeledett a megsértett Atya. 
Ádám menekül, és igyekszik elkerülni épp azt az Istent, akivel egykor bizalmasan találkozott, s akivel a legédesebb közösségben volt, úgy beszélt vele, mint ember beszél barátjával. 
^8¶ S most halld Isten hangját, amint kiáltja: „Hol vagy?” Ó, két nagy igazság fejeződött ki e rövid mondatban.  
Kifejezte, hogy Ádám elveszett. Hisz másként Istennek nem kellett volna kérdeznie, hogy hol van. Míg nem vesztünk el egy tárgyat, nem szükséges utána érdeklődnünk. De amikor Isten ezt mondta: „Hol vagy?”, ez annak a pásztornak a hangja volt, aki elveszett juhát keresi. Vagy, helyesebben, egy szerető szülő jóindulatú kiáltása, aki gyermekét keresi, kutatja, aki elfutott tőle. 
„Hol vagy?” Csak két szó, de magába foglalja elveszett állapotunk rettenetes tanát. Amikor Isten azt kérdi: „Hol vagy?, akkor az ember bizonnyal elveszett. Amikor maga Isten érdeklődik holléte felől, akkor bizonnyal elveszettnek kell lennie, sokkal rettenetesebb értelemben, mint ahogy te és én eddig ennek teljességét megértettük.   
^9¶ De akkor, úgyszintén irgalom is volt ott, mert kifejezésre juttatta, hogy Isten könyörülni akar az emberen, hisz másként hagyta volna, hogy elveszve maradjon, s nem kérdezte volna: „Hol vagy?” Az emberek nem kérdeznek azután, amit nem értékelnek.  
Úgy hiszem, nagyszerű evangéliumi prédikáció csendült fel Isten szavai által, amint behatolt a fák sűrűjébe, és elérte a rettegő szökevények fülét: „Hol vagy? Istened nem akar elveszteni téged. Azért jön, hogy megkeressen, amint nemsokára szándékszik eljönni Fia személyében, nem csak azért, hogy megkeresse, hanem hogy meg is tartsa, ami most elveszett.” 
„Hol vagy, Ádám?” Ó, ha Isten el akart volna pusztítani téged, úgy villámcsapásával egyből lesújtott volna rád, tűzzel emésztette volna fel a fákat, és hagyta volna, hogy a bűnös hamvai ott porladjanak haragvó tekintete előtt. Forgószélben s viharban rontott volna be, gyökerestől tépve ki a cédrusokat és gránátalmafákat, s ezt mondta volna: „Itt vagy, te áruló és lázadó! Vedd, hát amit érdemelsz! Nyíljon meg a pokol előtted, és nyeljen el örökre!” De nem ezt tette. Ő szereti az embert. Gondoskodik róla, s ezért most nyugodt hangon érdeklődik: „Ádám, hol vagy? Hol vagy?”
^10¶ E kérdést, amit az Úr feltett Ádámnak, öt különféle módon lehet hasznosítani. Nem tudjuk biztosan, hogy az Úr milyen értelemben mondta,  – talán mind az öt vonatkozás benne rejlett –, mert az Isteni Kijelentésben mindig van egy kimeríthetetlen mélység. A mi szavaink is értelmet hordoznak, de az Úr tudja, hogyan szóljon úgy, hogy számos igazságot tanítson néhány szóban. Mi sok szóban keveset közlünk. Isten sokat ad néhány szóban.   „Sok szóban elvész a lényeg” – mondja a közmondás, és sokszor ez jellemzi az emberi beszédet. Kevés szóban mélységes értelem – ez a szabály Istennél. Mi az aranyat levélfoszlányokra verjük; Isten aranyrudakat ad, amikor beszél. Mi csak drágakő por-szemcséket hasznosítunk; Isten ajkairól drágagyöngyök hullanak, valahányszor csak hozzánk beszél. Talán még az örökkévalóságban sem fogjuk teljességében felfogni, mennyire isteniek Isten igéi, – mennyire hasonlítanak önmagához, mennyire rendkívül szélesek, mennyire végtelenek! 

I.
^11¶Hisszük, hogy Isten kérdése FELÉBRESZTŐ ÉRTELEMBEN hangzott el: – „Ádám, hol vagy?” 
A bűn tompává teszi a lelkiismeretet, elködösíti az értelmet. Ezért az ember a bűn után nem képes megérteni igazán a veszélyt, mint ahogy azt enélkül látná. 
A bűn olyan méreg, mely megöli a lelkiismeretet, fájdalommentesen halálba döntve azt. 
Az ember úgy hal meg a bűn által, mint ahogy az emberek meghalnak halálra fagyva az Alpokon, – álomba szenderegve.  Alszanak, alszanak, alszanak tovább, míg a halál lezárja a színhelyet, és akkor a pokolban, kínokban ébrednek fel. 
A kegyelem első munkái közé tartozik egy emberben, hogy ezt az alvást megszünteti, felébreszti őt letargiájából, megnyitja szemeit, hogy felismerje veszélyes állapotát. Egy jó orvos első cselekedetei közé tartozik, hogy érzékennyé teszi testünket. Meglehet, kihűlt, élettelen, érzéketlen: ő életet hoz bele, és akkor megjelenik a fájdalom érzése, de ennek a fájdalomnak üdvös hatása van számunkra. 
^12¶Mármost, úgy gondolom, hogy e kérdés az Úr részéről azért volt, hogy Ádámot gondolkodásra késztesse. „Hol vagy te?” Valamennyire felfogta, milyen állapotba döntötte a bűn, de ez a kérdés arra szolgált, hogy mélységesen felindítsa lelkét, felébressze a veszélynek olyan átérzésére, hogy igyekezzen megszabadulni az eljövendő harag elől. 
„Ádám, hol vagy?” – nézz most magadra, lásd meg milyen mezítelen, Istenedtől elidegenedett, Alkotód jelenlététől rettegő, nyomorult, szerencsétlen vagy!  
„Hol vagy?” – keményszívűségben, lázadó akarattal, elesve, elbukva, messze zuhanva eredeti fenséges állapotodtól! 
„Ádám, hol vagy?” Elveszve! Elveszve Istened számára, elveszve a boldogságra nézve, elesve a békességtől, elveszve az időben, s elveszve az örökkévalóságban. 
^13¶Bűnös, „hol vagy?” Ó, bárcsak, e komoly szavakkal, melyeket most kiejtek, felébreszthetnék némely megkeményedett, gondatlan bűnöst, hogy feleljen szívében önmagának e kérdésre! Ember, hol vagy? – Hol vagy ma reggel? 
Mondjam meg neked? Olyan állapotban vagy, melyben saját lelkiismereted is kárhoztat téged. Milyen sokan vannak közületek, akik sohasem tértek meg a bűnből, sohasem hittek Krisztusban! Kérdezlek benneteket: nyugodt a lelkiismeretetek? Mindig nyugodt? Nincsenek-e alkalmak, amikor érzitek, hogy Isten mennydörgő hangon hallatja szavát? Nincsenek-e időszakok, amikor az őrszem felemeli lámpását, és lelked legmélyebb rejtekét fürkészi, és felfedi vétkességedet? Hol vagy akkor? – 
^14¶Mert a lelkiismeret olyan Isten számára, mint a horog a halásznak. A lelkiismeret, mint Isten horga, ma benne van álkapcsodban, és neki csak be kell vonnia a zsinórt, és te máris a pokol emésztő tüzében vagy! És ha a lelkiismeret gyötör is téged, az ítélet sokkal szigorúbb lesz veled szemben, mint tökéletlen, silány lelkiismereted. Ha szíved vádol téged, Isten nagyobb a te szívednél, és mindent tud.  Saját lelkiismereted azt súgja, hogy rossz vagy – ó, akkor mennyire rossznak kell lenned! 
^15¶De ember, te nem tudod, hogy elidegenedtél Istenedtől? Sokan közületek ritkán gondolnak erre. Napokat, sőt heteket eltöltesz, anélkül, hogy Nevét egyszer is említenéd, kivéve, talán, ha valami megfontolatlan beszédben, vagy esküdözéskor veszed ajkadra. Barát nélkül nem tudsz élni, de képes vagy Isten nélkül élni. Eszel, iszol, és neked ez elég. Ez a világ elég neked. Tünékeny gyönyörei kielégítik lelkedet. Ha meglátnád itt Istent, elfutnál tőle; ellenséges lelkülettel vagy iránta. 
^16¶Ah! Hát ilyen viszonyban kell legyen egy teremtmény Istenével?  Hadd érjen el e kérdés hozzád: – „Hol vagy?”  Hát nem siralmas helyzetben kell lennie annak, aki így retteg Teremtőjétől?! Hisz arra lettél teremtve, hogy dicsőítsd Őt. Arra lettél teremtve, hogy örvendezz az Ő jelenlétében, és gyönyörködj az ő jóságában. De úgy látszik, nem kedveled azt az ételt, ami fenntartásodra rendeltetett. Nem csoda hát, ha beteg vagy – rettenetes a te betegséged! 
^17¶ „Hol vagy?” Emlékezz, a Mindenható szent Isten jogosan haragszik rád. Az Ő parancsolatai, mint megannyi fegyverek, mind fel vannak töltve, és ezeket ellened irányítja ezen a reggelen.  És csak annyi kell, hogy az Isten ujja jelt adjon, és hamarosan elpusztítnak s darabokra tépnek téged. Jól érezheti-e magát valaki, amint nyakát a tőkére helyezték, és a fejsze már felvillan feje fölött? Hát ez a te helyzeted e mai napon. Olyan az állapotod, mint Dionizus lakomáján levő udvaroncnak, a kard hajszálon függ a fejed fölött!  Máris el vagy ítélve!! „Isten igaz bíró, és olyan Isten, aki a gonoszra mindennap haragszik. Ha meg nem tér Hozzá, kardját élesíti ellene; kézívét felvonja és felkészíti azt.” 
Hol vagy, ember? Ó, Isten segítsd az embert meglátni, hol van! Nyisd fel szemeit! Ébressze fel őt a kérdés! Hadd zavarja meg álmát – sőt, hadd ébressze fel, és fedje fel előtte, hogy hol van – döbbenjen rá, hogy haragodnak ki van téve, és heves ítéleted tárgyát képezi!  
^18¶ „Hol vagy?” Életed múlékony, semmi sem lehet törékenyebb, s bizonytalanabb. Egy pókhálószála kötélnek számít a te életed fonalához viszonyítva. Az álmok lényeges falazatot képeznek a te buborékszerű lényedhez képest. Ma még itt vagy, és holnap véged. Itt ülsz ma, és egy hét múlva talán a másvilágon fogsz ordítani. Ember, hol vagy?  Bűneidre nem nyertél bocsánatot, és a halál szélén állsz!  A kárhozat tátong előtted, és mégis, gondtalanul haladsz a pusztulás felé! Bűnnel terhelten, mégis sietve mész Bírád rettenetes ítélőszékéhez.  Máris elveszve, s mégis rohansz, minden percben sasszárnyakon a hely felé, hol örökké elveszett leszel! 
^19¶Mennyire nehéz rávenni magunkat önmagunk megismerésére! Más vonatkozásban, ha egy ember kissé nem jól érzi magát, mindjárt felkeresi orvosát, és tudni akarja helyzetét. De itt az ember így szól: „Békesség, nyugalom; minden rendben van; hagyj csak magamra; jól érzem magam.”  Ha attól félünk, hogy személyes tulajdonunk, vagyonunk veszélyben van, aggódunk éjeken át, sőt egész nap küszködünk. De, ó, lelkünkkel, – szegény, szegény lelkünkkel – csak játékot űzünk, mintha értéktelen pénzérem lenne, vagy cserépdarab, amit a gyermek felszed az utcán, és eldobja! 
Bűnös! Bűnös! Bűnös! Hát lelked olyan értéktelen semmiség, hogy képes vagy azt elveszni hagyni, csak azért, mert nem akarsz felébredni, s nem akarod élvezetes álmaidat megszakítani?!  Ó, ha egy testvér szíve képes megindítani szívedet, és ha egy testvér szava képes felébreszteni alvó szemeidet, úgy azt mondom neked: Mi lelt, te nagy alvó? Kelj fel, és kiálts a te Istenedhez! Ébredj! Miért alszol?! Ébredj, s válaszolj a kérdésre: „Hol vagy?” – elveszve, tönkre menve, rettenetes pusztulásban! Ó, bűnös, mondd, hol vagy?
II.
^20¶Másodszor, a kérdés arra szolgált, hogy MEGGYŐZZE ŐT A BŰNRŐL és bűnvallásra indítsa. Ha Ádám szíve rendben lett volna, úgy mélységes bűnvallást tett volna. „Hol vagy?” Halljuk meg Isten szavát, amint így szól felénk, ha ma Istentől és Krisztustól idegenek vagyunk. 
„Hol vagy, Ádám?” Én téged saját képemre teremtettelek; kevéssé tettelek kisebbé az angyaloknál: úrrá tettelek kezeim munkáin: mindent lábaid alá vetettem – az ég madarait s a tenger halait, és mindent, ami a tenger mélységein jár. Neked adtam e gyönyörűséges kertet, hogy otthonod legyen. Megtiszteltelek jelenlétemmel, gondoskodtam jólétedről, s előre teljesítettem minden kívánságodat. A hold nem ártott néked éjjel, és a nap nem perzselt meg nappal. Mérsékeltem a viharokat a te kedvedért. Felöltöztettem a fákat gyümölcsökkel, a te táplálásodra. Mindent úgy teremtettem és intéztem, hogy boldogságodat szolgálja. Hol vagy? Csak azt a csekélységet kértem tőled, hogy ne nyúlj egy fához, amelyet magamnak tartottam fenn. Hol vagy? Egy tolvaj, lázadó, áruló helyét foglaltad el? Vétkeztél? Ó, Ádám, hol vagy?”
^21¶És most, bűnös, hallgass meg engem. „Hol vagy?” Az Úr így szól közületek sokakhoz: „Istenfélő édesanyát adtam neked, aki őrködött feletted gyermekkorodban.  Szentéletű apát adtam neked, aki sóvárgott megtérésedért. Elárasztottalak a gondviselés ajándékaival, – sohasem volt ételben hiányod. Felruháztalak. Megfelelő életszínvonallal áldottalak meg.  Felsegéltelek a betegágyból. Elnéztem tízezernyi ostobaságodat. Irgalmasságom, mint folyóvíz áradt feléd. Amikor szemed felnyitottad reggelenként, jóságomat láthattad. És egész este, az utolsó pillanatig segítőd voltam, és az oltalom függönyét vontam védtelen fejedre. Tollaimmal fedeztelek be téged, és szárnyaim alatt volt oltalmad, és most – hol vagy? 
Nemde elfeledted parancsolataimat, meggyűlölted személyemet, megtörted törvényeimet, és elvetetted Fiamat? Nemde e mai napig hitszegő vagy, ki saját cselekedeteidben bizakodsz, és nem veszed igénybe szerelmes Fiamnak, a világ Megváltójának bevégzett tökéletes igazságosságát? Mit tettél Őérte, ki oly sokat tett érted? 
Hol vagy? Nemde hiába foglalod a földet – olyan fa vagy, mely feléli a talaj nedveit, de gyümölcsöt nem hoz – mely beissza az ég éltető záporait, de nem terem semmiféle kívánatos gyümölcsöt? 
Hol vagy? Nemde ott vagy e mai napon az ellenség táborában? Nemde a Sátán oldalán állsz, gyalázva engem, és felemeled lázadó kezed ellenem, Urad ellen, aki alkotott, és leheletet ad orrodba, – akinek a kezében van az életed, és előtte vannak minden útjaid? 
Bűnös, hol vagy? Isten minden jósága ellenére – még mindig lázadó bűnösként éled életed! 
^22¶Olvasd a kérdést újra, ekképpen: „Hol vagy?” A kígyó azt mondta neked, hogy isten leszel. Úgy gondoltad, rendkívül dicsőséges leszel. Így van, Ádám? Mondd, valóban így van? Hol van az ismeret, mellyel dicsekedtél? Hol vannak a vélt dicsőségek? Hol van a nagyszerű megvalósítás, mit lázadásod ígért neked? Az angyalok ruházata helyett, – mezítelen vagy! Dicsőség helyett – szégyenben heversz! Előléptetés helyett gyalázat a részed. Ádám, hol vagy?   
^23¶És bűnös, te hol vagy? A bűn azt mondta neked: Gyönyört adok, –  ez lesz a részed. De micsoda csömör következett a gyönyör után! A bűn átnyújtotta neked borral vegyített poharát; de mi van a veres szemekkel, és a sok jajjal? 
A bűn azt mondta neked: „Naggyá teszlek téged!”, de mi az, amit tett érted.  Mondd, részeges, mit tett érted a bűn? Rongyokba öltöztetett, és szegénysorsba döntött! Mondd, te parázna, házasságtörő, mit tett érted? Tested megtöltötte leprával, lelked pedig viaskodással. Tolvaj! Rabló! Mit tett a bűn neked? Kegyvesztett lettél, megbélyegzetté tett az emberek szeme előtt.  Te titkon vétkező! Udvarias bűnös! Mit tett a bűn érted? Savanyúvá tette cukorkáidat, és megmérgezte minden örömödet. 
Hol vagy – mondd, hol vagy? Minden esetben, a bűn rabságba döntött. És a lázadás, ha még nem hozta meg megérdemelt gyümölcsét, hamarosan megtermi, kivétel nélkül, és a bűnösök saját útjaik keserűségeivel lesznek tele.
^24¶És aztán, a meggyőzetés fokozására az Úr azt kérdi Ádámtól: „Hol vagy?” Mintha azt kérdené: „Hogyan kerültél ide?” 
Ádám, te magadtól jutottál ide. Ha igazságod megőrizted volna, Éva nem dönthetett volna le. – Éva, a te vétkességed nem hárítható a kígyóra. Ha nem hallgattál volna rá, úgy kísérthetett volna akármeddig; nem járt volna sikerrel, ha süket fülekre talál nálad.  
És így szól Isten ma is a bűnöshöz: „Hol vagy?” Ott vagy, ahová magadat juttattad. Vétkezésed a saját magad hibája, és senki másé, csak a tied. 
^25¶Ó, nehéz dolog egy bűnöst rávenni, hogy belássa: a bűn saját tulajdona. Ez az egyetlen dolog, amivel rendelkezünk. Csak egyetlen dolog van, amit mi teremtettünk, s ez a bűn, s ez teljesen sajátunk. Ha bármit is megengedek, ami rossz, meg kell vallanom, hogy az olyan sarjadék, ami saját keblemből csirázott, és eredete bennem rejlik. 
^26¶Ha a bűnesetről beszélünk, az emberek bűnösségüket Ádámra hárítják. Beszélnek a természet megromlásáról, és aztán úgy gondolják, hogy ők ez alól kivételt képeznek, mintha a természet romlottsága nem azt bizonyítaná, hogy az ember rendkívül gonosz; mintha nem azt fejezné ki, hogy a bűn lényegileg az ember sajátja, hogy benne van a vérében, csontja velejében. Ha bűnben élve bűnösök leszünk, semmi mentségünk sem lesz, és ha így élünk és halunk meg, a vétkesség egyedül a mi felelősségünk, senkire sem hárítható. 
„Ádám, hol vagy?” Ott vagy, ahova készakarva kerültél, és készakarva maradsz az Isten elleni lázadásnak ugyanabban a rettenetes állapotában, s a Tőle való elszigeteltségben. 
^27¶Kívánom, hogy Isten nemcsak felébressze a bűnöst e reggelen, hanem meggyőző munkát is végezzen benne. 
Könnyebb egy embert pillanatnyilag felébreszteni álmából, mint valósággal felkelteni, és elégetni a gyalázatos ágyat, amelyen szunnyadozott. 
^28¶És ez az, amit a bűnösnek tennie kell, és amit meg fog tenni, ha Isten elkezdi hatalmas munkáját benne. Felserken, és rádöbben, hogy elveszett. Lelkében a meggyőzetés eljuttatja a tudatra, hogy ő tette tönkre magát. És aztán gyűlölni fogja a bűnöket, melyeket előbb szeretett; menekülni fog hamis rejtekhelyeitől; elhagyja örömeit, igyekszik tartós, örök üdvösséget találni ott, ahol  megtalálható – Krisztus vérében. 

III.
^29¶Ez a harmadik módhoz vezet engem, melyben az Igénkben feltárt kérdéssel foglalkozom. Az Úristen megszólította Ádámot, és azt mondta neki: „Hol vagy?”. Vehetjük ezt az igét úgy, mint ISTEN SZAVÁT, AMINT AZ EMBER ELVESZETT SORSÁN BÁNKÓDIK.
Némelyek így is fordították a héberből: „Jaj neked, sajnállak téged!”  Úgy hangzik ez, mintha Isten a próféta szavait mondaná: „Hogyan adnálak oda? Miként veszítselek el téged teljesen? Miként szolgáltatnálak ki!? Miként adnálak oda, mint Admát, tennélek olyanná, amilyen Seboim?! Megesett bennem a szívem, fellángolt minden szánalmam! (Hós 11,8) 
^30¶Hol vagy, szegény fiam, Ádám? Eddig társalogtál velem, de most futsz tőlem! Egykor boldog voltál, az vagy-e most is? Mi van veled most? Mezítelen, szegény és nyomorult! Egykor az én képemet viselted, dicsőségben, halhatatlanságban, áldott állapotban, – hol vagy most, szegény Ádám? Képem csúffá lett benned, Atyádnak arcvonása eltűnt rólad, és magadat földivé, érzékivé, ördögivé tetted. Hol vagy most, nyomorult Ádám?” 
^31¶Ó, csodálatos arra gondolni, hogy az Úr szíve milyen érzelmekkel volt szegény Ádám iránt.
Általában minden teológus alapvető tézisként állítja, hogy Isten sem érezni, sem szenvedni nem tud.  De nincs ilyen állítás Isten Igéjében. Ha el lehetne mondani, hogy Isten valamit vagy bármit nem tud megtenni, úgy azt kellene mondanunk, hogy Isten nem mindenható. De Ő mindent megtehet. 
És nekünk nem oly Istenünk van, aki nem tudna megindulni, hanem olyan a mi Istenünk, aki érez, együtt érez, és aki úgy jellemzi magát emberi kifejezéssel, mint akinek atyai keble és érzelme van, és mint egy szerető anya, aki minden gyöngédségével rendelkezik. Amint egy apa kiált lázadó fia után, úgy mondja az Örökkévaló Atya: „Szerencsétlen Ádám, hol vagy?”
^32¶És most, hadd kérdezzem, van-e itt ezen a reggelen olyan lélek, akire az ige előbbi kifejtése valami hatással volt? Elveszettnek érzed magad, és belátod, hogy ez elveszettséged saját makacs ostobaságod eredménye? Bánkódsz magad felett? Ó, akkor Isten is sajnál téged. Irgalommal néz le rád, és azt mondja: „Ó, szerencsétlen részeges! Hát továbbra is poharadhoz ragaszkodsz? Micsoda nyomorúságba fog az vinni téged!” Azt mondja neked, ki most a bűn miatt sírsz: „Ó, szegény gyermek, micsoda fájdalmakat szenvedsz saját esztelen akaratosságod miatt!” Az Atya szíve megindul, és vágyik keblére ölelni Efraimját. 
^33¶Ne gondold, bűnös, hogy Isten kőszívű. A te szíved kő szív, de az Istené nem.  Ne gondold, hogy őt nehéz megindítani: te nehezen indulsz meg, de Ő nem; a keménység benned található. Ó, lélek, ki bűneid alatt roskadozol! Isten szeret téged, és hogy bebizonyítsa, mennyire szeret, az Ő Fiának személyében feléd hajol, és azt kiáltja: „Ó, bárcsak megismerted volna, e mostani napodon is, amik a te békességedre valók; de most elrejtettek a te szemeid elől.” Ó, halld őt, amint ezt mondja neked „Jeruzsálem, Jeruzsálem, milyen sokszor akartam egybegyűjteni a te fiaidat, amint a tyúk egybegyűjti csibéit szárnyai alá, és te nem akartad!” 
Kérlek, engedd, hogy az Örök Isten szomorú, szánakozó hangja elhasson füledig, és megtérésre indítson téged! „Élek én, az mondja az Úr, hogy nem gyönyörködöm a maghaló halálában, hanem inkább, hogy megtérjen hozzám, és éljen.” 
^34¶Úgy érzed, hogy szíved kész összetörni bűneid miatt, és a nyomorúságért, amelybe juttatott téged? Akkor ezt mond, szegény bűnös: „Felkelek és elmegyek az én Atyámhoz, és azt mondom az én Atyámnak: Atyám, vétkeztem az ég ellen és Te ellened, és nem vagyok méltó immár, hogy fiadnak hivattassam”. 
Ő lát téged, bűnös. Amikor még jó messze vagy, már meglát téged. Az irgalom szemei ezek! Fut feléd. Az irgalom lábai ezek! Magához ölel; az irgalom karjaival! Megcsókol – az irgalom ajkaival! Azt mondja: „vegyétek le szennyes ruháit” – itt az irgalom szavait hallod! Felöltöztet téged; íme, az irgalom cselekedetei! Az irgalom csodái ezek – minden csupa irgalom! Ó, ha tudnád, milyen fogadtatásban részesíti az irgalom Istene a bűnösöket, nem késlekednél az indulásban. 
^35¶Amint Bunyan János mondja (A szent háború c. könyvében), amikor az ostromló kitűzi a fekete zászlót, akkor a falon belül levők azt mondták, hogy kitartanak az ellenállásban. De amikor felhúzta a fehér lobogót, és azt mondta nekik, hogy ha kitárják a kapukat, irgalmat fog tanúsítani irántuk, sőt, szabadalmat biztosít városuknak, akkor, mondja Bunyan, ezt mondták: „Tárjátok szélesre a kapukat”, és özönével jöttek minden oldalról, a falakon is átbukfencezve siettek hozzá, készséges szívvel.   
^36¶Kedves lélek, ne hagyd, hogy a Sátán becsapjon téged, azt mondva neked, hogy Isten kemény, kegyetlen, nem akar megbocsátani! Próbáld ki! Tedd próbára Őt!  Jöjj úgy, amint vagy, – feketén, szennyesen, önmagad kárhoztatva. Ha úgy érzed, szükséged van az Ő kegyelmére: halld újra az Úr szánakozó, panaszos kiáltását, amint átzeng Éden fáin keresztül: „Ádám, szegény Ádám, szeretett teremtményem, hol vagy, mondd, hol?”

IV.
^37¶De most, – hogy jól gazdálkodjam az idővel – tovább kell mennem, a negyedik módhoz, melyben kétség nélkül igeversünk  fontos üzenete található. Nemcsak ébresztő, meggyőző, szánakozó hang ez, de KERESŐ HANG is. 
„Ádám, hol vagy?”  Jövök, hogy megtaláljalak, bárhol legyél is. Kereslek, kutatok utánad, míg könyörülő szemeim meg nem látnak. Követni foglak, míg irgalmam keze el nem ér, és addig foglak hordozni, míg vissza nem vezetlek magamhoz, és meg nem békítelek téged a szívemmel. 
^38¶Hadd mondjam ismét, ha képes voltál követni engem beszédem első három részén át, úgy bizalmasan szólhatok hozzád. Ha felébredtél, ha meggyőzettél, ha vágyódás támadt szívedben Isten iránt, akkor az Úr közeledik feléd, hogy megkeressen téged, és meg akar keresni ezen a reggelen. 
^39¶Micsoda fenséges gondolat, hogy amikor Isten elindul megkeresni választottait, tudja, hogy hol vannak, és sohasem téveszti el őket! És bár meglehet, nagyon eltévedtek, messze elbujdostak, mégis, nincsenek túl messze az Ő számára. Ha a pokol kapujáig jutottak is, és a kapuk félig már megnyíltak, hogy befogadják őket, az Úr még ott is rájuk talál! Ha olyan mélyre jutottak is a bűnben, hogy mindenki lemondott róluk, és minden keresztény ember is úgyszintén lemondott már róluk – ha a Sátán biztosra számít rájuk, és elkészítette már számukra a fogadtatást, – mégis, amikor Isten közeledik, hogy megkeresse őket, meg fogja találni őket, és övéi lesznek mindenek dacára! 
^40¶Ti, elveszett fiak, kárhozat felé tartó bűnösök, halljátok meg Isten szavát, mert most hozzátok szól. 
„Hol vagy? – én azért jövök, hogy megkeresselek téged.”  –  „Ó, Uram, én olyan helyen vagyok, hogy semmit sem tudok tenni magamért.” 
„Akkor jövök, hogy megkeresselek, s mindent megteszek érted.”  – „Uram, olyan helyen vagyok, hol a törvény rettenetesen fenyeget és az ítélet villáma rettent.” 
„Jövök, hogy megfeleljek a törvény fenyegetéseinek, és elhordozzam mind az ítélet haragját.”  –  „De, Uram, olyan helyen vagyok, hogy nem tudok megtérni, úgy, amint szeretnék.” 
„Jövök, hogy megkeresselek téged, és azért lettem felmagasztalva, hogy megtérést és bűnbocsánatot adjak.”  –  „De, Uram, én nem tudok hinni benned, nem tudok hinni, úgy, mint szeretnék.” 
„A megrepedt nádat nem töröm el, és a pislogó gyertyabelet nem oltom ki. Jövök, hogy hitet adjak neked.”  –  „De Uram, én olyan állapotban vagyok, hogy imáim sohasem lehetnek elfogadhatók.”
 „Jövök, hogy imádkozzam érted, és aztán, hogy teljesítsem vágyaidat.” –  „De Uram, te nem tudod, milyen utálatos, nyomorult vagyok.” 
„De igen, ismerlek téged. Bár feltettem neked a kérdést: „Hol vagy,” – de ez csak azért történt, hogy te megtudhasd, hol vagy, mert én elég jól tudom.”  –  „De Uram, én voltam a legnagyobb a bűnösök között, senki sem fokozta annyira vétkességét, mint én.” 
„De bárhol légy is, én azért jövök, hogy megmentselek téged.”  –  „De én a társadalom kivetettje vagyok.” 
„De én azért jöttem, hogy összegyűjtsem Izráel kivetettjeit.”  –    „De én minden reménységen felül vétkeztem.” 
„Igen, de én azért jövök, hogy reményt adjak a reménytelen bűnösöknek”.  –  „Ó, jaj, de én megérdemlem, hogy elvesszek.” 
„Igen, de én azért jövök, hogy a törvényt naggyá és dicsőségessé tegyem, és így a Krisztus személyében megadjam, amit te érdemelsz; és aztán, az Ő érdemeiért irgalomban részesítselek. 
^41¶Nem létezik olyan bűnös itt, aki elveszett állapotának tudatában olyan helyzetben lenne, melyből nem lehetne kimenteni. Elképzelem a gonoszok leggonoszabbikát, az aljasok közt a legaljasabbat, azokat, akik magas rangokat szereztek az ördög zsinagógájában, és mesterekké váltak a gonoszságban; de mégis, ha könnyes szemmel rátekintenek annak sebeire, aki vérét ontotta a bűnösökért, Ő képes őket is megmenteni, és mindenképpen üdvözítheti azokat, akik Őáltala járulnak Istenhez.  
^42¶Ó! Nem tudok úgy prédikálni e reggelen, ahogy szeretnék, s talán ti sem tudtok úgy hallgatni, amint szeretnétek, de bárcsak az Úr szólna ott, ahol én nem tudok, és bárcsak Ő szólna némely kétségbeesett bűnöshöz itt!  
„Lélek, eljött az óra: Kiragadlak téged a mélységes veremből, a sáros fertőből, és ezen a napon, épp ezen órán, sziklára állítom lábadat, új éneket adok szádba, és megerősítem lépteidet.”  Áldott, áldott legyen a Magasságos neve, ha ilyen dolog fog történni ma.

V.
^43¶És most, végül, biztosan tudjuk és érezzük, hogy ezt az igét használhatjuk, sőt feltétlen használnunk kell egy másik értelemben is. 
Azok számára, akik elutasítják ezt az igét, mint ébresztő, meggyőző szózatot, – azok számára, kik megvetik ezt, mint a felettük síró irgalom vagy őket kereső jóság szavát, – azok számára más módon hangzik: AZ ÍTÉLETRE IDÉZŐ IGAZSÁGSZOLGÁLTATÁS HANGJA ez számukra. 
Ádám elfutott, de Isten letartóztatja, s ítélő széke elé rendeli őt. 
„Hol vagy, Ádám? Jöjj ide, ember, jöjj ide, ítélnem kell feletted, a bűn nem maradhat büntetlenül. Jöjj, és jöjjön vétkes párod is veled együtt. Jöjj ide elém; most kérdőre vonlak, kivallatlak, s mivel nincs mivel mentened magadat, ki kell mondjam rád az ítéletet.”  
Mert bár sok irgalom s szánalom volt a kérdésben, van ott valami szigorúság is. 
„Ádám, Ádám, hol vagy?” Jöjj elő, ítéletre.” 
Ma nem hallod még ezt a hangot. Irgalmasan el lett halasztva. De hamarosan hallani fogod. 
^44¶Hallani fogod először, mint messzi mennydörgést, vihar közeledtekor, amikor a betegség ágyadba dönt, és a halál rémes szemeivel rád mered, és csontos kezeivel megérint, és azt mondja: „Készülj Istened elé.” 
Ma félreteheted a kérdést, de szembesülnöd kell vele akkor, amikor maga Isten sokkal szorosabban fog kezelni téged, személyes lényedet, mint ma tapasztalod. Akkor csontjaid olyanok lesznek, mint a kocsonya, bordáid remegnek, és szíved ellágyul bensődben, mint a viasz. Megelégednél gyengeségeddel, vagy betegséged kínjaival, de ezeknél sokkal élesebb fájdalom fog gyötörni. 
^45¶Szembe kell nézned a halállal, de nem a halál fogja képezni a legnagyobb rettenetet számodra, hanem az, hogy a halálon túl vár az ítélet és a kárhozat. 
Akkor hallani fogod e hangot, bár csendes lesz szobád, és feleséged s gyermekeid csak suttogva beszélnek. Amikor csak az óraketyegés hallszik, te hallani fogod Isten lépteit, amint jön feléd, életed alkonyán, és ezt mondja neked: „Hol vagy? Most találkoznod kell velem. Övezd fel derekadat! Nincs többé irgalmas meghívás számodra! A te kegyelmi napod véget ért! Az igehirdetőtől nem kapsz több figyelmeztető szót! Most szemtől szembe kell állnod velem!
Hol vagy? Vajon tudsz-e hencegni és dicsekedni most, amikor idegszálaid kimerülnek a fájdalom forró lángjai miatt, melyek rajtuk taposnak, és erőd elhagy, és olyan vagy, mint egy csonkig égett gyertya, mely nyomban kialszik? Hol vannak most a fogadalmaid? Hol vannak most mulatozásaid és tréfáid? Hol vagy te most?” 
Forgolódhatsz, amerre csak akarsz, de nem leszel képes menekülni e kérdés elől. Próbálsz visszatekinteni ez életre, de ellenállhatatlanul kényszerítve leszel előre nézni a eljövendő életre, vagy halálra. És még mindig hallani fogod, amint az Úr súgni fogja füleidbe: „Hol vagy? Hol vagy?” 
^46¶Akkor bekövetkezik az utolsó küzdelem, amikor megroggyan az erős férfi, és a fényes és csillogó szemek fátyolosak lesznek; és nyelved szájpadlásodhoz tapad; s kezed erőtlenül hever az ágyon; s lábad nem lesz képes fenntartani a testet; amikor a pulzusod elhagy, és a hideg halálveríték kiül a homlokodra. És azokban az utolsó pillanatokban még mindig hallani fogod azt a rettenetes hangot, amint egyre erősödik a készülődő viharral, míg eléri orkánszerű dübörgését – „Hol vagy?”  
A Jordánban, Isten nélkül; a sírhoz közel, reménység nélkül; haldokolva, de nincs melletted Krisztus, hogy segítsen. Elindulsz a vízen az örökkévalóság felé, de nincs semmi reményed az örök üdvösség felől! 
^47¶Eljött a vég, utolsó leheleted kiadtad, és a fonal elszakadt, mely lelkedet a testhez kötötte, és eltávoztál a másvilágra. 
De a kérdés követ téged: „Hol vagy?” Lelked most már ébren van, többé el nem alszik, megszabadult a renyhe testtől, mely mogorván, közönyösen, ostobán, halálban tartotta. Most már igazán hallja az a hangot, és fülében cseng állandóan, átjárva őt egészen, mert a lélek Istene elé vitetik. „Hol vagy? Hol vagy?” – kiáltja a felébredt lelkiismeret. 
És Isten szól: „Távozz, távozz tőlem, te átkozott!” A lélek eltávozik Istentől, de nem azért, hogy elrejtőzzék a kert fái között, hanem hogy belemártsa magát a gyötrelem s kínlódás hullámaiba. 
^48¶És sok-sok év eltelt; és a test, – bár a lélek élt és szenvedett –, ott feküdt s aludt a sírban, és a férgek megemésztették. De halld csak! Az ítélet napja, a mennydörgés napja elérkezett; odafenn rettenetes mennydörgés jelez; s a trombita hangja után jön a kiáltás: „Keljetek fel, ti holtak, és jöjjetek ítéletre!” 
A rettenetes zavargás közt hallatszik a kiáltás: „Hol vagy?” Az angyali követ előtalálja testedet, és a sírból a test elindul, a zöld fű alól.  Felugrik a kérdésre: „Hol vagy?”, és irtózattal a lelke visszatér; lelke, mely már régóta szenvedett, visszatér a feltámadott testbe, és ők ketten, kik társak voltak a bűnben, most együtt állnak ítéletre. 
^49¶A kiáltás még egyszer felhallszik, és ugyanaz a fül fogja hallani, mely most hallgat engem: „Hol vagy?” Aztán a nagy, fehér királyi trónt ugyanazok a szemek fogják nézni, melyek most rám bámulnak. 
És aztán következik az irtózatos per kezdete – és az a szív rettenetesen fog remegni akkor, mely most nem indul meg.  Akkor elérkezik a te személyes pered; és ó, bűnös, bűnös, nem az én dolgom, hogy leírjam a te rettenetedet! 
Nem tudom eléggé kifejező módon ábrázolni a halál-hangját, és a halhatatlan lelked halálát, miközben hallani fogod: „Éheztem, és nem adtatok ennem; szomjúhoztam és nem adtatok innom; amennyiben nem cselekedtétek meg ezt az én legkisebb atyámfiai közül, énvelem nem cselekedtétek meg. És ezek elmennek majd az örök gyötrelemre, az igazak pedig az örök életre.”  
^50¶„Ó, föld! Föld! Föld! Halld meg az Úrnak szavát!”  Mindegyikőtöket kérlek, halljátok meg magatok számára, személyesen. Nem álmokról beszéltem nektek. Tudjátok, hogy ezek igaz valóságok. És ha nem tudod most, megtudod nemsokára! 
Kérlek titeket annak vérére, aki meghalt a bűnösökért – és használhatok-e erősebb érvet ennél? – gondoljatok e kérdésre: „Hol vagy?”  
Bárcsak Isten feltárná neked, hol vagy. Halld Isten szánalmas hangját, amint sajnálattal sír feletted. 
^51¶Keresd az Ő orcáját, mert Ő keres téged. És akkor nem kell rettegned, ha hallod Őt végül: „Hol vagy?” Hanem képes leszel mondani: „Itt vagyok, én és a gyermekek, akiket nékem adott az Isten. És, Atyám, itt vagyunk, azzal az élő reménységgel, hogy jelenlétedben fogunk lakni örökkön örökké.” 
^52¶Ó, bárcsak tudnék oly meggyőzőn szólni veled, mint ahogy egy ember életéért esedezik! Ó bárcsak e porból formált ajkak tüzesek lennének, és e nyelv ne lenne húsból, hanem lenne olyan eleven szén, amit fogóval vettek az oltárról!  Ó! Bárcsak olyan szavaim lennének, melyek utat égetnének lelketekbe! 
Ó, bűnös, bűnös, mért akarsz meghalni? Mért akarsz elveszni? Ó, ember! Az örökkévalóság borzasztó dolog! És a haragvó Istennel találkozni rettenetes dolog! S mely nyelv tudja kifejezni, mit jelent az ítélet és kárhoztatás. 
^53¶Mentsd meg a te lelkedet! Hátra ne tekints! Meg ne állj az egész síkságon! Menekülj a Golgota hegyére, nehogy megemésztessél! „Higgy az Úr Jézus Krisztusban” – vagyis bízz benne teljes lelkeddel; bízd rá magad, teljes szíveddel, most – „és üdvözülsz, mind te, mind a te házadnépe.” 

Mutató

Balgaság, esztelenség --- 6
Bunyan János – A szent háború --- 35
Döntésre szóló felhívás --- 53, 50,
Dr. John Gill lelkipásztor, bibliakommentátor ---1 
Életcél, élet értelme, mire lettünk teremtve --- 16
Ellenállhatatlan hívás --- 39
Ember felelősséges --- 24-26
Eredendő bűn----3 
Érzéketlen, kőszívű-e Isten? ---33
Feltámadás (kárhozatra)--- 48
Halál leírása --- 44-47
Hermeneutika --- 10
Hitre való bátorítás, segítés --- 40
Hós 11,8 --- 29
Isten haragszik a bűnösre --- 17
Isten Igéje, - kimeríthetetlen gazdag --- 10
Képes beszéd, illusztráció --- 10,11,
Kiválasztás --- 39
Lélek közbeeső állapota --- 47
Lelkigondozás (prédikálás közben) --- 40
Lelkiismeret --- 14
Lk 19,42--- 33
Mt 23,57 ----33
Önmagunk megismerése --- 19
Prédikálás --- 42, 2,32, 52
Reményteljes prédikálás --- 2
Szabad akarat tana ---5
Szenvedés és érzés – isteni tulajdonság?  ----31
Teljes romlottság --- 3
Teológusok ---- 31
Utolsó ítélet --- 49
Zsid 7,25----41
Zsolt 40,2-4---- 42
Zsolt 7,12-14 ---17

A bűn az ember saját tulajdona. Ez az egyetlen dolog, amivel rendelkezünk. Csak egyetlen dolog van, amit mi teremtettünk,  s ez a bűn, s ez teljesen sajátunk. Ha bármit is megengedek, ami rossz, meg kell vallanom, hogy az olyan sarjadék, ami saját keblemből csirázott elő, és eredete bennem rejlik. -----25