A keresztyén ember sajátos ismertetőjegye
(ami egy keresztyént megkülönböztet másoktól)

Charles Simeon (1759-1836) prédikációvázlata
Angolról ford.: Borzási Sándor (Lupény, 2022. jan. 6.)
Forrás: Charles Simeon: THE DISTINCTIVE CHARACTER OF A CHRISTIAN. Discourse No. 2457.
https://bible.prayerrequest.com/7511-simeon-charles-horae-homileticae-commentary-21-volumes/1john/4/16/4/16/

„Mi megismertük és elhittük az Istennek irántunk való szeretetét” (1Jn 4,16)

Sohasem volt még egy ennyire mély, sokatmondó, szívet melengető igazság ilyen röviden kifejezve, mint közvetlenül a textusunkat követő mondat: „Isten szeretet”. Ez föl van írva ragyogó betűkkel a világegyetem homlokzatára, rá van vésve a természetvilág arculatára: az égitestek, különböző pályáikat róva ezt hirdetik. A föld, sok-sok termésével erről tesz bizonyságot. Különösen az emberi faj, az emberek, mint a teremtés koronái, úgy testük felépítésében, mint lelki képességeikben, egyöntetűen bizonyítják ezt. Isten minden egyes gondviselő munkája ezt szemlélteti, és úgyszintén kegyelmének minden igéje is. Még ítéleteit is, melyekkel fenyeget, s amelyeket végrehajt, a szeretetnek eme forrására kell visszavezetnünk, mert ebből erednek. Mert noha azon egyének, akik Isten haragja alatt szenvednek, akár emberek, akár ördögök, csak nemtetszését tapasztalják; mégis, miként a gonosztevőkön végrehajtott ítélet nem egyéb, mint a társadalom iránt irgalmas jótett, úgy Isten bűntető igazságszolgáltatása is az összes értelmes teremtmények iránti szeretetéből fakad.
De bár ilyen dicsőséges is ez az igazság, mégis, kevésbé ismert. Az emberek nem figyelnek a kijelentés Igéjére, amit Isten ennek szemléltetésére és megerősítésére adott; azokat a dolgokat, amelyek az angyalok folytonos csodálatát képezik, az emberek nem méltatják a legcsekélyebb figyelemre sem.
Azonban vannak némelyek, akik tudják, miként kell értékelni ezt az igazságot. Miközben e világ bölcsei figyelmen kívül hagyják, minden egyes igaz keresztyén ismeri, hiszi és szereti, bármilyen társadalmi helyzete és teljesítménye legyen is máskülönben az életben. Ha írástudatlan és az alsó réteghez tartozik is, értelmével mégis helyesen megragadta ezt; és ha tanult s magas beosztású, ezt az üdvös tényt minden más ismeret fölött értékeli.
Alapigénk szavait mérlegelve, kimutatjuk,

I. Mi a keresztyén ember sajátos ismertetőjele (jellemvonása)—
[Az apostol a szövegkörnyezetben különösen erre irányítja a figyelmünket. (9. és 10. versek.) Másutt kijelenti, hogy az Atyát a megromlott emberi faj iránti szeretete indította (úgymond) arra, hogy elküldje Fiát a világba (Jn 3,16). És egy másik apostol úgy szól erről az eseményről, mint a legfényesebb bemutatásról, amit maga Isten valaha csak adhatott az Ő szeretetéről az embernek (Rm 5,8). Többi jótéteményeit, bármilyen számosak és nagyok, ez mindet végtelenül felülmúlja. - - -]  
Az igazi keresztyén ismeri és hiszi ezt a szeretetet –
[Mások beszélhetnek bár róla pontosan, az Írásban adott megállapítások szerint, de egyedül csak a keresztyén fogja fel ezt helyesen. A többiek fénye, akárcsak a Holdé, tétlen és hatástalan; de a keresztyén fénye olyan, mint a Napé: éltető melege átjárja a lelket és minden egyes kegyelmi erényt virágoztat és túláradóvá tesz. Ha elég lenne csak pusztán azt mondani „Hiszek”, úgy mindazok, akik a Hiszekegyet ismételgetik, hívők lennének; és nem lenne semmi helye Urunk ama kérdésének „Amikor az Emberfia eljön, vajon talál-e hitet a földön?” De élő hitet gyakorolni, ez egy teljesen más dolog: ez az igazi keresztyén sajátossága: ő ismeri és hiszi Istennek irántunk való szeretetét: „hiszi”, mint minden reményének az alapját -  -  - „ismeri”, mint minden örömének a forrását - - - ]
De hogy ne csaljuk magunkat, tovább menve kimutatjuk:
II. Honnan tudhatjuk, hogy ez a jellemvonás kiformálódott bennünk –
Ha egy ember tudja és hiszi, hogy valami igen jelentős dolog, akár jó vagy rossz, történt vele, úgy az elkerülhetetlenül valamilyen mértékben megfelelő hatást gyakorol rá. Mármost, ha mi megismertük és elhittük Isten irántunk való szeretetét, úgy szükségszerűen betölt minket 
1. Csodálattal és ámulattal –
[Ez a tárgy általános csodálatot keltett az angyalok között, a menny összes seregeiben: hogyne ejtene akkor ámulatba minket, ha igazán megismerjük és hisszük azt? Látjuk, hogy János apostol miként fejezi ki csodálatát Isten családjába való befogadtatásunk fölött, ezt kiáltva: „Lássátok, milyen nagy szeretetet adott nékünk az Atya…!” (1Jn 3,1). Pál apostolon is erőt vett az ámulat azon gondolatnál, hogy a pogányok befogadást nyertek az egyházba, s így kiáltott fel, „Ó, micsoda mélységek…!” (Rm 11,33). És mi ne ámulnánk az irgalom e csodája fölött, mely végtelenül lenyűgözőbb minden másnál, s melynek olyan mélysége, hosszúsága, szélessége és magassága van, mely meghaladja az emberek vagy angyalok minden felfogóképességét!? Mik az összes többi ajándékok, az egyszülött szerelmes Fiú ajándékához hasonlítva?! „Aki az Ő tulajdon Fiának nem kedvezett, hanem Őt mindnyájunkért odaadta, mi módon ne ajándékozna nekünk vele együtt ingyen mindent? (Rm 8,32). – Tudjátok meg tehát, hogy ha még sohasem merültetek el e „kimondhatatlan ajándék” csodálatában, és a benne foglalt kegyelemnek és szeretetnek kikutathatatlan gazdagságában, sőt, ha ez nem képezi bizonyos mértékben mindennapi tapasztalatotokat, úgy még sohasem értétek el a keresztyén jellemet. Bármit vallotok különben, vagy bármilyen kiválóan éltek is, még nem tanultátok meg az első nagy leckét a Krisztus iskolájában.]
2. Szeretettel és hálával—
[Az emberek általában úgy beszélnek a megváltás nagy titkáról, mint egy közönséges dologról; olyan közömbösen ismételgetik a Hitvallást, vagy az abban foglalt igazságokat, mintha az evangélium csak „kitalált mese” volna. Évek óta élhetünk együtt velük, és sohasem halljuk őket elragadtatással szólni e dicsőséges tárgyról. „De ti nem így tanultátok a Krisztust, ha ugyan Őt meghallottátok és benne megtanultátok, hogyan van a valóság a Krisztusban” (Ef 4,20-21). „A Krisztus szeretete,” ha megismertük és elhittük, „szorongatni fog, s hatékonyan arra késztet, hogy „Azért éljünk, aki éltünk meghalt”(2Kor 5,14-15). Mihelyst igazán érezzük ezt, komolyan kérdezzük: Mivel viszonozhatom ezt megfelelőképpen? „Mivel fizessek az Úrnak” szeretetének és irgalmának mindezen csodáiért? (Zsolt 116,16). Amint igazi látást nyerünk e titokról, „kárnak és szemétnek ítélünk mindent ismerete kiválóságáért” (Fil 3,8). Ez lesz egyetlen tárgya elmélkedéseinknek és dicséreteinknek. - - - ]
3. Azzal a kívánsággal, hogy megismerjük személyes érdekeltségünket (részesedésünket) benne –
[Akinek nincsenek semmilyen félelmei vagy szorongásai Isten szeretetében való részesedése felől, annak nyilván még egyáltalán nincs róla igazi fogalma. Lehet jártas az Írásokban, de semmit sem ismer a bennük rejlő titokról. Kétségben és bizonytalanságban lenni afelől, hogy elfogadott-e a Szerelmesben, ez egy igazi keresztyén számára sokkal fájdalmasabb, mint a legélesebb testi szenvedés. Másrészt, ha el tudja mondani: „Krisztus szeretett engem és önmagát adta értem” (Gal 2,20); „Az én szerelmesem enyém, és én az övé vagyok” (Én 5,19), ez számára igazi mennyország a földön. S mikor a keresztyén így szólhat, és érzi, hogy „Isten szeretete kitöltetett a szívébe a Szentlélek által” (Rm 5,5), „lelke valóban elégedett, mintha zsírral és kövérséggel telnék meg” (Zsolt 63,6). Nem aggódik semmiért, nem vágyik semmi másra: a teremtett dolgok ragyogásai elvesztették vonzásukat iránta, ha egyszer meglátta az Igazság Napját fényleni az ő dicsőségében.]
Felhívás (Üzenet)—
1. Azokhoz, akikben még nincs meg ez az ismertetőjel, --
[Nem nehéz feltenni az előbbi kérdéseket. De igen rettenetes dolog, úgy találni, hogy nincs meg bennünk Isten kegyelme. Ó, ne kezeljétek felületesen a kiemelt különbségeket! Mert ezek az ítélet napján is érvényes különbségek lesznek, és meghatározzák, hova kerülünk, a mennybe, vagy a pokolba (2Thess 1,7-10). És ne feledjétek: azon a napon nem lesz semmi mentségetek.  Mások tán mondhatják: „Inkább balsorsom volt, mint vétkem, hogy nem ismertem meg és nem hittem el Isten Krisztusban kijelentett szeretetét; sohasem hirdette ezt igazán nekem senki.” De ti nem szűkölködtetek felvilágosító oktatásban, sem meggyőző bizonyságtételben: úgyhogy tudatlanságotok és hitetlenségetek a legnagyobb vétkességet rója rátok (Hós 4,6; 2Kor 4,4; Zsid 2,3). Ó, ne maradjatok továbbra is ilyen állapotban! Hanem imádkozzatok „a bölcsesség és kijelentés Lelkéért, hogy megadassék nektek, és hogy megvilágosíttassanak értelmetek szemei (Ef 1,16-18), hogy „ne vesszetek el ismeret híján” (Hós 4,6)]             
2. Azokhoz, akik képesek magukra alkalmazni textusunk szavait—
[Ha igazán ki tudod jelenteni, hogy megismerted és elhitted az Isten szeretetét, akkor ezt kell, hogy mondjam neked: „Boldog vagy, mert nem test és vér jelentette ezt meg neked”(Mt 16,17), hanem „Isten gyújtott világosságot szívedben, és Ő adta ezt a kegyelmet.” (2Kor 4,6). Légy hálás e kiváltságos irgalomért; és igyekezz „növekedni a kegyelemben és a mi Urunk és Megváltó Jézus Krisztusunk ismeretében” (2Pt 3,18). Pál apostol, miután már húsz éve hirdette az evangéliumot, „nem gondolta magáról, hogy már elérte”, hanem még mindig arra vágyott, hogy „megismerje Krisztust és az Ő feltámadásának erejét, és az Ő szenvedéseiben való közösséget” (Fil 3,12.10). Igyekezz tehát előre, és kelj versenyre az angyalokkal, akik szünet nélkül „vágyakoznak e dolgokba betekinteni” (1Pt 1,12). Isten szeretete ne száraz okoskodás legyen számodra, hanem csodálat és dicsőítés tárgya! Ez fogja énekeid tárgyát képezni az örökkévaló világban; ezért hadd gerjessze hálára szívedet már most; serkentsen lankadatlan szorgalomra Istened szolgálatában. Törekedj szeretetedet kifejezni iránta, látva, hogy Ő ilyen nagy szeretettel volt irántad.]